Si observes el poble d'Amesauro des del cel, Google Earth et mostra només les ombres dels edificis humils que s'acumulen en l'àguila d'una petita mesquita. Situat en el capítol Temsamane, a la província de Driouch en el nord del Marroc, en la zona on viuen les amazigas, té l'honor de passar a la història: els espanyols van bombardejar per primera vegada a la població civil amb armes químiques en un país que ni tan sols val la pena estar en Internet, just fa cent anys, en el marc de la Guerra d'Arrife.
Encara que es prohibeix el seu ús a Europa després de la Primera Guerra Mundial, les potències colonitzadores van utilitzar substàncies tòxiques en molts pobles “no civilitzats” a partir de 1919 –els italians a Líbia i Etiòpia, els britànics a l'Afganistan…–. Però la meravellosa idea d'atacar als humils ciutadans amb armes químiques utilitzant avions es va equivocar per primera vegada als espanyols.
Des de Madrid es va aplaudir tot mètode per a trepitjar la recentment creada República Independent d'Arrif, entre ells l'ús d'armes químiques
El 13 de juliol de 1923 van aparèixer dos plans d'aire marca Bristol F2b sobre el cap dels amesaurios i van llançar diverses bombes X contra els ciutadans. Van cobrir els carrers i els racons amb un agent ciperita citotòxic, també anomenat gas mostassa pel seu color marró. La campanya no va ser més que l'inici d'una crueltat i un esterminador, que va obrir el terror fins a 1927 en la rereguarda d'aquella guerra colonial.
Aquests indígenes traïdors…
El territori d'Arrife es trobava dins del protectorat espanyol des de principis del segle XX i els seus pobles es van rebel·lar constantment per a fer front a l'ocupació. Després que en 1921 els guerrillers dirigits per Abd el Crim callessin a milers de soldats de l'exèrcit espanyol en Annual, la guerra va augmentar una sagnia.
Des de Madrid es va aplaudir tot mètode per a trepitjar la recentment creada República Independent d'Arrife, incloent-hi armes químiques: “Sempre he estat molt contrària a la utilització de gasos asfixiants contra aquests indígenes, però, fent el que han fet, haig d'utilitzar-los amb molt de gust després d'un comportament traïdorenc i mesquí”. Així ho va dir l'alt comissionat marroquí Damaso Berenguer, i així va traduir al basc Joseba Sarrionandia som Moros entre la boira? (Pamiela, 2010) per al llibre.
Segons Sarrionandia en la seva obra, “el motiu per a impulsar l'armament químic, després de la derrota d'Annual, va ser la incapacitat i el desig de venjança de l'exèrcit espanyol”. A aquestes X bombes els van posar altres noms: C-1 tenia 50 quilos d'iperita, C210 quilos i C5 20 quilos. Aquesta última va ser la més utilitzada. Per contra, l'explosiu C3 portava fosgeno; C4 portava cloropicrina…
I així van ser bombardejats de manera implacable, no sols els possibles forats de talp dels guerrillers, sinó també el cabila Beni Urriagel i molts altres pobles amazendos de l'interior.
Això no sols ho diu l'escriptor basc, sinó també l'Exèrcit de l'Exèrcit Terrestre espanyol: “Des de 1925 es va millorar l'ús d'aquestes armes (sic). A la nit van començar a bombardejar, perquè hi havia menys vent i perquè la frescor permetia estar més temps, per a aconseguir la durada i concentració necessàries”, ha escrit recentment Fernando Villena, diplomàtic i assessor del Ministeri de Defensa espanyol.
En 1925, milers de soldats espanyols van desembarcar en la localitat costanera d'Al-Hoceima, liderats pel general pamplonés José Sanjurjo, també dit Vila Sanjurjo. Aquests paratges també es van omplir amb entusiasme de gas letal. Tot servia per a arreglar la pell i desfer-se de les vergonyes d'aquells salvatges revoltats; Paulo Yanzi va explicar bé l'ambient d'aquell moment en la sèrie de versos “De la Guerra d'Àfrica”:
Perdem
els antics terrenys, els
armaments moderns, tots els nostres
regnes; també han perdut els fills
tendres dels altres;
ai quina vergonya governa,
dona rifeños
els nostres frens de tropa!
Per descomptat, els reaccionaris espanyols sempre han tractat de restar importància a la massacre practicada. Però la mateixa Villena dona unes xifres enormes: només a la fàbrica de Melilla es van crear entre 30.000 i 55.000 tones d'iperites, “la qual cosa donaria per a fabricar entre 4.000 i 7.000 explosius C5”. A més, el consultor de l'exèrcit assegura que comptaven amb 500 bombes de fosgeno comprades als britànics.
Encara que al principi es van utilitzar els excedents a britànics i francesos durant la Primera Guerra Mundial, els espanyols aviat van posar en marxa el programa de creació d'armes químiques. Després d'un llarg període de silenci, en la dècada de 1990, els periodistes alemanys Rudibert Kunz i Rolf Dieter-Müller van publicar l'estudi Giftgas gegen Abd El Krim (“Gas verinós contra el Crim Abd”).
Amb nombroses proves van demostrar que Alemanya va ajudar de manera encoberta al monarca espanyol Alfons XIII en el muntatge de fàbriques per a crear iperita, tant a Madrid, a la fàbrica militar de La Marañosa, avui dia en funcionament, com a Melilla, encara que el Pacte de Versalles de 1919 prohibia la producció d'aquestes armes.
El 50% dels nens que ingressen amb càncer a l'hospital oncològic de Rabat i el 80% dels adults a la regió d'Arrif són amazigas.Els experts asseguren que aquestes armes químiques són “mutagèniques”, és a dir, que els danys també els sofreixen els descendents
Però es creu que les armes químiques també es van produir en altres llocs. I a ningú el sorprendrà que la indústria armamentística d'Euskal Herria entri en aquesta indústria, com a ningú el sorprèn veure a SAPA, Sener i altra produint tancs i drons per a les guerres d'avui. Segons Sarrionandia, segons els serveis secrets anglesos, aquests es van dur a terme en Tallers de Guernica, S. a., on sembla que es van produir carcasses per a projectils d'esquer.
La majoria de les amazigas en l'oncològic de Rabat
Mohamed obre la porta de ferro del soterrani sota la casa i mostra una carcassa ajustada: “Un avió va llançar aquí les bombes i després va caure aquesta armadura a la nostra casa”. Tarik està parlant amb L'Idrissi, juntament amb Javier Rada, Arrhash! autor del documental. Pel·lícula imprescindible per a entendre la cicatriu dels arrifes espanyols amb armes químiques, estrenada en 2010 i visible en el canal multimèdia d'Argia.eus.
Mohamed estava en el ventre de la seva mare quan es va produir el bombardeig: “La seva mare va tossir fins que va morir i les seves germanes es van quedar cegues”, diu de costat a costat. Un germà va morir al poc temps, “l'aigua enverinada es va beure de l'aixeta i va caure fallida”. La Iperita va quedar adherida a totes les parets dels edificis i cremava la pell si es tocava. Mohamed diu que tot el ramat va quedar cec i que la terra va deixar de ser productiva: “Aquí teníem un cactus però es va podrir, plantem també ametlles i res, es podreixen…”. Es menja amb l'olor, amb el color groguenc de l'iperitaje… “Li deien verí, d'amazadura a arrhash”.
En el documental intervenen els historiadors Sebastián Balfour i María Rosa Madariaga. Segons aquest últim, és indiscutible que l'iperitaje causa càncer, però és impossible conèixer la quantitat de persones que han mort en Arrif a conseqüència d'armes químiques. Mai es va fer un seguiment de les malalties, i el Govern marroquí, hàbil opressor dels arrifes, no ha contribuït a això –quan es van revoltar en 1958, va atacar en Hassan amb napalm i fòsfor II.ak–.
L'única dada objectiva és que el 50% dels nens que ingressen amb càncer a l'hospital oncològic de Rabat i el 80% dels adults pertanyen a la regió d'Arrif. El Dr. Mimoum Charki, president d'honor de l'Assemblea Mundial d'Amazigen (MESTRESSA), ha explicat que els genetistes japonesos italians i estatunidencs han assegurat que aquestes armes químiques són “mutagèniques”, és a dir, que també sofreixen danys els descendents de les víctimes. I no parlar millor dels efectes psicològics.
MESTRESSA ha demanat moltes vegades a l'Estat espanyol que reconegui i revisi el que ha fet. Per última vegada en 2020, enviant directament una carta al rei d'Espanya, Felip VI, que es pot llegir en el dossier de premsa que s'adjunta en la pàgina web de la institució, a Sarsuela, no ha rebut ni una llavor de la majestat major.
També l'ERC va portar el tema per enèsima vegada al congrés de Madrid en 2018, en va Josep Borrell, ministre de llavors del Govern d'Espanya, li va respondre amb una frase de “és hora de tancar ferides”. Per a tancar les ferides primer cal treure el verí.
Saps on està l'iperita de la Gran Guerra?
Igual que en Amesauron, Taurit o Al-Hoceima, en Arrife, les armes químiques es van utilitzar prèviament a Europa contra els soldats durant la Primera Guerra Mundial: Ypresen, Loos, Wiltejen… L'aigua de guerra va ser el major laboratori de clor, fosgeno i iperita, que segons alguns va causar 90.000 morts.
Després de la Segona Guerra Mundial, moltes de les potències que van participar en aquests conflictes van decidir llançar a la mar els seus excedents d'armes químiques, “perquè era la solució més barata”. Així ho explica el documental Menaces en mers du Nord (“Amenaça en les mars del Nord”), dirigit per Jacques Loeuille en 2018 i visible en Youtube. En total hi ha tres mil milions de tones d'explosius químics submergits en la Mar del Nord i el Bàltic.
A vegades van enfonsar vaixells desbordant explosius. Altres vegades van llançar càpsules farcides de gas mostassa des de vaixells molt prop de la costa, amb rampes. Per exemple, a les platges belgues de Knokke hi ha milers de tones a un metre de profunditat.
Però en molts casos no es pot saber exactament on estan les armes químiques. En l'Estat francès aquests espais han estat declarats “secrets militars” i els arxius estan tancats. En algun moment, els pescadors troben nous emplaçaments d'armes químiques a causa dels accidents. Un informe elaborat per la Comissió Popular per a la protecció del medi ambient marí de l'Atlàntic va publicar mapes de dipòsits d'armes convencionals i químiques concrets, així com de descobriments més recents. Caldria preocupar-se per la proximitat d'alguns d'aquests “abocadors”.
Però el més preocupant és que la contaminació pot començar a estendre's aviat. Segons els experts, en 80 o 100 anys les càpsules s'han oxidat i la corrosió ha començat a alliberar l'iperita interior. Segons l'Institut d'Oceanografia de Moscou bastaria amb alliberar 1/6 de les substàncies per a eliminar tota la vida submarina del Bàltic. A més, la contaminació pot afectar la cadena alimentària, pel fet que els animals estan metabolizando aquests productes químics.
“Això és una autèntica bomba de rellotge”, afirma el biòleg marí Thomas Lang en el documental. Els explosius que van provocar la massacre militar fa cent anys, ara poden crear una massacre mediambiental.
Roma, cap a l'any 100 d. C. El poeta Juvenal va rebre la X. En Satira: “Des de fa temps, en concret des que tenim a qui vendre el vot, aquest poble ha perdut interès per la política. Abans, la direcció, els lots, les legions i, al cap i a la fi, ho donaven tot, però ara li... [+]
El TRAILER de la pel·lícula Gladiator II, que s'estrenarà a la tardor, mostra ja en menys de tres minuts un error o una llicència històrica.
En la pel·lícula de Ridley Scott se celebra un naumaki o una batalla naval en el Coliseu. El costós espectacle es va realitzar en... [+]
Des de la Muntanya de Navarra, milers de persones van prendre rumb a Amèrica en el segle XIX per a sobreviure en el pasturatge o en altres quefers. La historiadora Raquel Idoate recupera en la seva tesi la història d'uns 4.000 d'ells: com es va fer el viatge, en què es van... [+]
El passat 1 d'agost, una desena de persones de la família vam estar en Aranguren. Dos joves d'Aranzadi van donar a conèixer de primera mà les excavacions i treballs que s'estan duent a terme en Irulegi. Aquesta visita és molt recomanable, ja que recull la dimensió del treball... [+]
Estem en el territori més industrialitzat del País Basc, el Marge Esquerre de l'Ibaizabal, o la Ria de Bilbao, si es vol. Aquí les xemeneies ho havien ordenat una vegada. Però per a alimentar-los no sols es va utilitzar el carbó, sinó també la suor de milers de... [+]
L'èpica es construeix sobre les vides de molts homes i conèixer això fa més madura a la societat”. L'escriptora Bibiana Candia té raó. En Azucre (Llavors de Carabassa, 2021) ens compta la tragèdia dels migrants esclavitzats gallecs del segle XIX, però aquesta història... [+]
Malgrat la pell negra i el cabell arrissat, continuaven sent homes invencibles, amb la intel·ligència i el ressentiment dels éssers humans”. Així va escriure sobre els esclaus CRL James en el llibre Jakobino Beltzak, que narra amb mestratge la revolució d'Haití. Tantes... [+]
Si aconsegueixes escapar de la multitud de turistes i mirar des de la barana de la Petxina fins a la molla donostiarra, potser la imaginació t'acompanya en l'època en la qual va ser una intensa ciutat comercial marina, en la qual la banda sonora de les gavines t'acompanyarà. Tal... [+]
En el desert de Coahuila (Mèxic), en el paratge denominat dunes de Bilbao, s'han trobat restes d'un esquelet humà. Després de ser estudiats pels arqueòlegs, conclouen que tenen entre 95 i 1250 anys i que estan relacionats amb la cultura de Candelaria.
La troballa ha estat una... [+]
Golf d'Ambracia (Mar Jònic). En el segle XV a. 2 de setembre de 31. Els romans van aconseguir la victòria en la batalla naval d'Accio i van assegurar el control sobre Egipte. Per tant, l'hegemonia grega al Mediterrani es dona per conclosa en aquesta data, però la influència... [+]