Santi Cobos va néixer a Lleó, en un entorn pobre. Abans de néixer ell, els pares anaven de mercat en mercat amb el carro: “La gent els apartava i la Guàrdia Civil els perseguia perquè no anaven a missa o no tenien domicili fix”. Per a quan va néixer, la família ja tenia un negoci d'actuacions. A l'estiu feien diners de poble en poble i hivernaven a la ciutat de Lleó.
Va tenir la seva primera experiència a la presó als tretze anys. Va estar dos anys en el reformatori: “M'escapava tantes vegades com podia. Estava en mans d'un jutjat de menors i els educadors tenien les mans lliures per a abusar de nosaltres”. Sent nen del carrer, en sortir del reformatori va començar a viure a part dels seus pares, pel seu compte. Era la dècada dels 80: “Buscava el mode de vida, com molts altres. En aquella època hi havia molta necessitat”. Va ser empresonat per primera vegada als setze anys, durant quinze dies, i després va estar un any, sempre a causa de petits robatoris. En 1989, als vint anys, va començar a complir una condemna de sis anys en la presó de Lleó, “a conseqüència d'una baralla familiar”.
Rebel·lia i sentit de la llibertat
Cobos era un d'aquests que es revolten davant les injustícies, més que per instint, per una actitud polititzada conscient. Sé contra els “abusos continus” de la presó, sé “per qüestions de pati”: “A un xaval nouvingut li anaven a robar les sabatilles i… jo no podia deixar passar aquest tipus de coses sense fer res”. El seu instint de llibertat no era menor: “Els murs m'ofegaven, des del principi vaig pensar a fugir”. Cobos va ingressar a la presó per un període de sis anys, però en el seu interior va acumular un total de gairebé 70 anys de presó.
“Els murs m'ofegaven, vaig pensar a fugir des del principi”
A principis dels anys 90, les lluites, mutines i fugides entorn dels drets fonamentals eren més freqüents a les presons. El context era descortès, la lluita tampoc: “Era un món molt violent, sagnant. Per a fer una reivindicació, quinze persones alhora fèiem corts als braços, o ficàvem míssils [objectes amb puntes] en l'estómac”. Això últim va ser el que Cobos va fer una vegada amb la intenció de sortir a l'hospital i escapar d'allí: “Vaig aconseguir escapar corrent, però a causa de la sang vessada estava tan feblement esvaït que gairebé em vaig sortir de l'hospital”.
Cobos ha dit que ha intentat escapar una dotzena de vegades, sense cap vanitat. “Afegiu a ells els assajos interromputs a la meitat dels preparatius”. Va participar en mutines de les presons de Valladolid i Zamora. En tots dos casos, els presos van segrestar els funcionaris, que van resultar greument ferits. Els mutines eren generalment intents de fugida, es convertien en mutis quan no tenien l'objectiu. Com més intentava, més difícil era escapar. “Al principi vaig intentar fer escapades netes, vaig saltar el mur i es va acabar. A mesura que em posaven més tancats amb clau, em veia obligat a arriscar més, amb més desesperació”. En aquest context, Cobos situa el succeït en 1995. Ell i el pres Juan Redondo van escriure cartes amenaçadores a un jutge perquè fossin trets al jutjat per a la seva posterior fugida. Van aconseguir arribar al jutjat, però no escapar: els presos van matar a un policia, Cobos va rebre un tir al cap i Rodó va perdre un pulmó per un altre tret. Per a llavors, Cobos portava ja tres anys vivint en l'infern FIES.
FIES: infern institucionalitzat
Els Fitxers Interns de Seguiment Especial [FIES] van ser creats en 1991 pel Govern espanyol, amb Felipe González al capdavant. Hi havia cinc tipus de FIES, segons el tipus de delicte imputat. Cobos va entrar en el FIES 1 després del mutín de Zamora: “Es van triar entre 50 i 60 presos socials que ens consideraven “Minbizi”: persones que van intentar escapar, rebels, promotors de les mútues, que denunciaven per escrit, que tenien una certa capacitat de lideratge…”.
El règim FIES ha estat definit moltes vegades com una presó incarcelaria. En algunes presons seleccionades es van construir galeries singulars d'unes poques cel·les, amb condicions de vida que el propi reglament penitenciari no admetia: “Cel·les individuals amb porta doble i tot mecanitzat –llavors era una novetat–. Un mico d'obrer, sense cap objecte personal, una xapa per a la finestra amb forats de la grandària d'un cigarret. Aïllament total i una hora de pati si et treien. Sortíem al pati sols, amb les mans lligades a les esposes i sota la contínua amenaça dels funcionaris. Sense visera. El correu controlat, l'única carta de la setmana escrita en una sola fulla i en majúscules, la majoria de les quals m'escrivien no arribaven”.
Tortures i suïcidis en mans de la “màfia”
Si la normativa FIES era crua, la realitat és encara més crua. La mirada de Cobos s'endureix en recordar les humiliacions i els maltractaments dels funcionaris. Eren el pa de cada dia, segons les seves pròpies paraules: “Des del primer moment et matarem, hijoputa, ens animaven a penjar-nos… El matalàs: venia de nit i et llevaven el matalàs, et despertaven i tornaven a una hora, una altra hora i li ho llevaven, venia una altra vegada a tornar i deia: ‘no vull un matalàs maleït per a vosaltres’, i llavors rebia una pallissa. Cada vegada que la porta s'obria, la pallissa li feia por, ja que en tres o quatre de cada cinc ocasions era així. La psicosi era l'estat natural de les coses”.
“El suïcidi era un Elixir atractiu com a via de fuita, tots vam estar pensant en algun moment”, confessa Cobos. Alguns presoners es van suïcidar. En algun cas, el límit entre suïcidi i assassinat es veu reduït: “Moi [Moisès Caamánez] va ser penjat davant els carcellers quan li van obrir la porta. Què havia fet aquesta gent? Van sortir corrent a buscar un ganivet per a tallar el llençol, segons les seves paraules, i van tornar als 15 minuts. Per descomptat, Moi ja estava mort”. Ernesto Barrot era un gran amic de Cobos: “Es va penjar dels barrots de la finestra amb llençols, a Valladolid. Estava penjat, però no podia veure amb els llençols les cames esteses. Els funcionaris es van lligar dos o tres pals d'escombra i van empènyer el cos per l'altre costat de la porta. Sabien el que ens feien i al mateix temps tenien molta por per això. A la fi, es van ficar amb els escuts i els porros, cridant com a bojos. Van estar donant una estona colpejant el cadàver fins que es van adonar que estava mort”. Mentrestant, ell romania a uns metres en una de les cel·les adjacents, escoltant i representant el que estava succeint. Es fa un silenci. “Jo defineixo aquell temps com un segrest. No et senties un pres, sinó segrestat per una màfia”, corona Cobos.
“Jo defineixo aquell temps com un segrest. No et senties presoner, sinó segrestat per una màfia”
Altres presos que estaven en els FIES van perdre el cap. A propòsit, diu Cobos: “És una altra manera d'escapar a l'infern”. Cobos és una excepció: va sobreviure i va ser capaç de construir una nova vida al carrer.
Empunyadura de l'odi
Li hem preguntat a Cobos com es pot fer front a tot això. No té hipocresia: “Havies de convertir-te en un animal per a sobreviure, renunciar a la teva humanitat. El meu odi s'havia convertit en una simple pulsió. L'odi als funcionaris, a la presó, a la direcció, al jutge de vigilància que ni tan sols es preocupava, als mitjans de comunicació, a tota la societat. No van ser dies, sinó anys. Mentre ocorre, no ets conscient. Li perds el respecte a tot perquè t'han robat tot, la teva frescor, la teva humanitat”. Cobos va estar en el FIES disset anys, no tots en condicions tan dures. Al mateix temps va conservar uns certs sentiments i principis: “En la presó la lluita més important és no perdre-les, no convertir-les en el que volen, no convertir-les en un producte penitenciari”.
Els reclusos de les galeries FIES no tenien ni mirall amb l'objectiu d'una total despersonalització. Cobos es recorda de la vegada que, després de dos o tres anys, es va veure de nou davant el mirall: “Vaig veure a una persona que no era jo. Em va portar imatges de la meva infància, de la meva família... Em vaig posar a plorar com un nen. Va ser un moment molt trist”. Una anècdota molt semblant va ser escrita per l'històric pres Patxi Zamoro FIES en el llibre memorable A banda i banda del mur.
De l'infern al purgatori, lluitant
Després d'uns anys, les condicions de les galeries FIES van començar a millorar. Molt poc a poc, i a conseqüència de la lluita. En els seus primers anys de vida, Cobos ha declarat que la lluita es va desenvolupar dins de la presó i gairebé de manera individual. D'una banda, perquè els presos es trobaven aïllats. D'altra banda, perquè estant el PSOE en el govern se li feia impossible creure'l a molts: “Hi havia una gran negació del que denunciàvem”. Però amb el temps, la lluita es va lliscar fora dels murs: “Algunes associacions van iniciar campanyes de denúncia i mobilització, algun pres que va sortir va començar a contar el que estava passant, els presos polítics bascos ens van ajudar amb escrits de denúncia... al final va caldre anar suavitzant algunes condicions”.
Els sindicats de funcionaris s'oposaven en un primer moment a aquesta rebaixa. Posteriorment, diversos carcellers van iniciar un procés d'acostament, en el qual es van entrevistar personalment amb alguns dels reclusos. “Volien veure l'estat d'ànim, gairebé del cap... Ens van fer molt de mal, ens odiaven molt i sabien que era difícil desactivar-nos”. Alguns dels carcellers més odiats van ser reemplaçats i alguns reclusos van ser traslladats de les galeries FIES a mòduls ordinaris de primer grau, on van romandre detinguts. “Després d'uns anys, alguns de nosaltres ens van plantejar la possibilitat de fer una transició al règim penitenciari comú”.
Cobos va passar a segon grau en 2007. El jove que va ingressar a sis anys ja portava gairebé 20 anys a la presó, però amb les condemnes que se li sumen a la presó se li va imposar una pena de gairebé 70 anys. “Tenia una condemna secreta de tota la vida”. I no estava disposada a acceptar-ho. En cas que la situació no se solucionés d'alguna manera, el jutge va anunciar a la presó que iniciaria vagues de fam i altres protestes. Al mateix temps, els advocats li van dir que hi havia possibilitats que es modifiqués la situació. Algunes persones del poder judicial i de les direccions del sistema penitenciari no veien amb bons ulls el que s'estava fent amb ells, i si Cobos responia adequadament, es podrien fer passos de forma molt gradual. L'educador de la presó també li va animar i el va ajudar molt. “Al cap i a la fi, em van menjar el cap i em vaig oblidar del mur”, diu entre riures.
Insaciable rancor dels funcionaris
Finalment, Cobos va aconseguir el seu primer permís de sortida a la presó de Topas, a Salamanca, on va ser detingut. Era l'any 2008. Permís de dia amb obligació de tornar a dormir a la presó. “Va ser estrany: Estava en la Plaça Major de Salamanca amb l'educadora i una monja, només havia de fer una carrera... Em va passar pel cap de tot”, recorda amb un somriure entremaliat. Es va resistir a la temptació, perquè havia donat a molta gent la paraula de no escapar-se i alguns s'arriscaven a socórrer-li. “Va ser un punt d'inflexió”.
Alguns funcionaris no estaven disposats a donar a Cobos la menor oportunitat. En la premsa es va denunciar que Salamanca i els pobles de voltant "van estar en perill" amb la seva sortida de la ciutat. Es va aixecar l'alarma i l'assumpte va arribar al governador civil i al director de la presó. “El director va venir amb altres persones. ‘Mira, Santi, ho hem intentat, però no arriscaré més’ em va dir. El procés es va detenir.
Al cap d'un any, la situació de Cobos es va agreujar encara més. Un pres va ser assassinat al pati de la presó i un altre reclús va denunciar a Cobos. Durant el procediment judicial contra ell, l'advocat de Cobos va sorprendre el denunciant en una consulta contradictòria, i llavors va reconèixer que els funcionaris li havien encarregat que fes efectiva la gestió de Cobos. “Després d'això vaig demanar el trasllat de Nanclares a la presó, veient que no tenia res a fer en Topas”.
Es va acceptar el canvi, i amb l'ajuda de diverses associacions de Vitòria-Gasteiz va aconseguir de nou les sortides. No obstant això, als pocs mesos se'l va informar que es procedia al trasllat a Lleó, la qual cosa suposaria la suspensió del procés. Va aconseguir treball en una llibreria de Vitòria, parant el trasllat. Sense l'últim intent d'alguns funcionaris de Nanclares: “Van parlar amb el responsable de la llibreria per a ficar por, a veure si sabia qui va contractar, el perillós que era...”. No van aconseguir intimidar a la dona.
“Desarmar” per a viure al carrer
En 2012 Cobos va aconseguir finalment la llibertat condicional. Li preguntem si tenia por de sortir: “Clar que sí”. La presó és un món amb codis propis als quals els presos adapten el seu caràcter. En sortir tot es trontolla. “La presó treu el pitjor de tu amb sang i odi. Surts armat al carrer amb les armes que has desenvolupat per a sobreviure i defensar-te. Un arsenal que no serveix al carrer però que està ficat en la teva ànima. La qüestió és si vostè és capaç de desarmar-se gairebé una vegada al carrer”.
Santi Cobos es van desarmar amb dificultat i a poc a poc. Va rebre l'ajuda i el reconeixement de diverses persones, va veure que hi havia més gent que sofria al carrer, va empatitzar amb els dolors de la seva família i dels familiars dels presos... “Tot això em va ajudar. Però és una excepció”. Entre riures, també va agrair l'odi a la policia que hi ha al País Basc i l'estigmatització dels quals han estat a la presó. “Trobar-te amb gent amb la mateixa perspectiva que la Guàrdia Civil o els maltractaments, expressar amb la mirada ‘no necessites explicar et crec’… chapeau”.
L'espasa de Dàmocles en el coll...però lliure
Cobos, que porta set anys en llibertat condicional, té deu anys per davant. Ha viatjat molt per tot l'Estat espanyol en una furgoneta preparada per a dormir. S'acosta amb freqüència a Lleó, a la família, però socialment diu que el seu lloc de referència és Vitòria: “La gent és el lloc que conec, li dic amor a Vitòria”. Preguntat per si se sent lliure, ha subratllat que qualsevol ximpleria en la llibertat condicional pot portar-li un problema. “L'espasa de Dàmocles sempre és aquí, a vegades em sento pres”. El cinquè pres de l'any ha aparegut mort en Zaballa, i en sentir-ho li sembla que té mig cos en la presó.
Malgrat tot, es nota alegria. “Miro cap enrere i em somriu. Veure'm en espais oberts, poder materialitzar els desitjos: si ho faig o no, però si vull saber que puc travessar aquesta porta o prendre una cervesa, això és la llibertat. Per sobre de tots els condicionaments, em sento lliure”.
NOTA: Aquest reportatge és més ampli.El treball es completa amb l'entrevista "el petit món entre els presos socials i els polítics", en la qual es reflexionen.
Afortunadament, la majoria de les empreses industrials comencen a entendre, després de les nombroses sentències condemnatòries, que una petita exposició a les fibres d'amiant, sense una protecció respiratòria adequada, és suficient per a causar una malaltia pulmonar greu... [+]
No estaria mal recordar els riscos de l'aigua en aquests moments en els quals estem completament submergits en l'estiu de 2024. En general, tots recordem moments meravellosos en les zones aquàtiques, però periòdicament, alguna notícia tràgica ens commou en els titulars dels... [+]
En primer lloc, volem fer arribar les nostres condolences als familiars i amics de la dona assassinada a principis d'agost.
Els habitants de Gaintxurizketa estem farts de la deixadesa de l'administració i dels responsables.
Els que vivim en el barri estem obligats a agafar el... [+]
M'ocorre moltes vegades: fixar-me en les notícies i posar-me nerviós. La France revient, diuen. Tant la França de Le Pen com la xenofòbia i supremacia espanyola, com els pallassos inflables, s'aixequen una vegada i una altra. La merde revient. Com hem sentit, un grup de... [+]