Abade Zeanurikoa, hogei urtez. Gogor taldekoa. Espainiako konkordatu kartzelan preso eduki zuten 1969tik 1972ra Zamoran. Gordin kontatuak ditu torturak Zamorako apaiz-kartzela (Txalaparta, 2011) eta Apaizak ere torturatuak (Intxorta 1937, 2017) liburuetan. Espetxetik irten eta, berriz atxilo hartu baino lehen, Ipar Euskal Herrira ihes egin zuen. Udako Euskal Unibertsitatea gidatu zuen 1976tik 1983ra. UEUren Merezimendu saria jaso zuen 2012an. Euskaltzain ohorezko ere bada. Abade irauten du.
Vostè va ser ordenat sacerdot en 1958. Dos anys després, en 1960, 339 abats d'Àlaba, Bizkaia, Guipúscoa i Navarra van escriure i van enviar una carta als bisbes espanyols, al Nunci i a la Secretaria d'Estat del Vaticà, en la qual denunciaven els abusos del Règim de Franco.
No has vist el meu nom allí… Estava en Zeanuri, en sortir. Els portadors de la carta no em coneixien més que al capellà que hi havia al poble, un capellà molt conegut, major, Gabriel Manterola.
L'oncle d'Ander Manterola, cap de l'Institut Labayru. Gabriel Manterola, director i escriptor de la revista en basca Ekin, va ser exiliat a Anglaterra durant deu anys.
Això és! Aquest era, com és natural, el principal referent. Apreciava molt a Gabriel. Ell sempre llegeix un llibre, sí, però no un home molt pràctic. Em va dir alguna cosa, però sense detalls. Jo, d'altra banda, era a l'Escola d'Oficis de Zeanuri, bastant lligat en aquest sentit. Julen Kaltzada estava en Orozko... No tenia cap cotxe, però vaig pensar comentar-lo amb Julen. Entretant, van publicar les signatures i aquí em vaig quedar jo, sense signar.
Va arribar un nou temps…
Ambient que no vaig conèixer en el seminari. Van ser anys molt moguts. Van ser diverses coses. Era un jove sacerdot, havia d'exercir les meves funcions eclesiàstiques, i a més era professor de l'escola professional del poble, en Zeanuri. He dit que era un capellà jove, i el jove cura té moltes ganes de treballar amb els joves. Poc després de ser ordenat sacerdot va començar Herri Gaztedi. Va arribar a Bizkaia procedent de Guipúscoa, de la mà de Valentin Zamora. Va contactar primer amb Ander Manterola. Van organitzar un curs a Bilbao i ens van demanar que enviéssim als joves abadeones dels pobles. Vaig enviar cinc homes de categoria cinc. Herri Gaztedi va ser una veritable escola per a nosaltres. Ens va donar una nova perspectiva per a fer el nostre treball pastoral. Ens van ensenyar a treballar des de dalt cap avall en el seminari, transmetent l'ensenyament de Déu a dalt al poble que està a baix. En canvi, Herri Gaztedi ens va ensenyar un camí totalment oposat: “Aquí tenim la societat, aquí està el poble –Euskal Herria, amb els seus problemes–, a partir d'aquí, com inserir en aquest poble el missatge de Déu?”. Llavors vam aprendre a l'església –i en Herri Gaztedin– que els seglars eren els més importants. Vam tenir una gran lliçó Herri Gaztedi.
En 1964, l'Església Catòlica va iniciar el Segon Concili. Sens dubte, allò era el que havia impulsat la vostra marxa.
Com li ho diria? El Vaticà II no va fer més que ratificar el nostre camí. Record que en Karrantza es va crear un grup d'Herri Gaztedi, i un d'ells va dir: “Una vegada es posa al granger com a papa [Joan XXIII], i ha creat una gran salsa!”…
Aquest mateix any va començar Patxi Bilbao, abat de Gamiz (Bizkaia), a denunciar que les autoritats municipals enarboraven la bandera espanyola fins a l'interior de l'església.
Sí. Herri Gaztedi tenia un responsable –el que anomenàvem el conciliador- i nosaltres també comencem a ajuntar-nos, a fer assemblees. Això es va enfortir i així va ser com el tancament de Derio es va produir al novembre de 1968. Ens arruïnem 60 sacerdots i vaig estar un mes… Així i tot, no seria just si no esmentés el treball de l'Escola d'Oficis de Zeanuri, que em va ajudar molt. Tres anys després d'anar em van fer director de l'escola, i aquí ve la cosa. Molts dels problemes dels estudiants eren escoltats pel director. Una mare diu: “El nostre fill diu que ha fet bé l'examen, però que ha estat suspès”. Un altre diu: “Aquí està un noi, vol venir, però no té diners per a pagar l'escola”… No és el mateix relacionar-se amb la gent –encara que tingui molt bones relacions–, com a capellà, com a professor o com a treballador.
Què vols dir?
Com li ho diria? Que sempre hi ha aspectes pràctics de la vida. Una mare ve a explicar-li els problemes del seu fill i no li diu tres Avemaries per a resar, no? I el treball, el treball escolar i el treball de cura no són el mateix: a les set del matí donava missa, i a les vuit era a l'escola, fins al migdia. A les dues de la tarda de nou a l'escola, fins a les sis. És una història molt bonica la de l'Escola d'Oficis de Zeanuri. Valdria la pena explicar-ho. He escrit alguna cosa sobre aquest tema. Per a mi l'escola va ser una gran cosa. Em va ensenyar la vida mateixa. Si ets un vague capellà, pots viure sense fer res. Si t'assembles amable, en el matí de la missa, ensenyes una mica de doctrina als nens, veuràs a alguns malalts, a ajudar una mica a alguns pobres… justifica el teu treball. Però en gran manera, tu fas el teu propi programa. Si estàs vinculat a una necessitat, a un treball, aquesta necessitat et vincula, i a tot el que això implica.
Ha dit que els anys moguts. En 1968, els primers mesos d'ETA. El 9 d'abril de 1969, caiguda d'Artekale. El detingut, per part seva, ha resultat ferit Mikel Etxeberria, que ha aconseguit escapar de l'operació policial. Aquest agafa el taxi dient a Fermín Monasterio que vol anar a Orozko. A continuació, una disputa entre el taxista i el membre d'ETA, i la mort d'un monestir. A continuació venen els arrestos. Entre ells, tu.
El jove es va amagar en Orozko. Li van dir a la seva núvia que Miguel estava ferit d'alguna manera, i ella em va preguntar si podria fer alguna cosa. La núvia, de Llodio, es va anar a Maite Idirin, i tots dos es van ajuntar i van anar als sagraments de l'Arenal, on estava Pablo, l'oncle de Mikel. Però la casa dels sacramentinos estava envoltada de guàrdies civils, i les dues noies li van dir al taxista que anés a passar. Em coneixia Maite Idirin, sabia que jo era a l'escola –Zeanuri i Areatza estava entre ells, i està l'escola–, i van venir a mi. Deien que el noi estava greument ferit, i com jo anava a anar a Bilbao, els vaig dir que si feia falta ens reuniríem allí. Quan ens reunim a Bilbao, van estar amb el metge [Josu Arenaza], el que els va donar els medicaments i després va guardar els abats d'Orozko, en el sagrari. D'entre ells –el més probable–, als detinguts en Artekale els van treure el nom del trio d'Orozko, que va donar el nom de la núvia de Mikel, i ell, el meu. Van venir a buscar-me.
On et van detenir?
A l'escola. Van venir tres policies secreta de la brigada social, i els vaig dir que era l'escola de la diòcesi, i els vaig preguntar si tenien permís del bisbe per a entrar en ella. Em van dir que volien cridar: “Tenen telèfon?”, i jo: “No”. Dos minuts després d'haver-ho dit, va sonar el telèfon de l'escola. Ho teníem en el taller i després tocava fort. Però ells van callar. Poc després va venir el famós Criat. [Félix Criado Santos, Cap de Policia de la Brigada Social de Bilbao, duro torturador] Criat no estava per a bromes. "Quins bisbes i quins bisbes! Esposes i pistoles!”. Per a llavors, els alumnes ja s'havien adonat, i quan em van treure els guàrdies civils, els alumnes van fer el passadís, alguns plorant. “Has aconseguit el que volies!”, un guàrdia. Li vaig preguntar: “No, no he aconseguit el que volia. Jo volia ser aquí”. Em van portar a casa, però jo no tenia res i d'allí a Indautxu.
És llavors quan la presó sacerdotal de Zamora i els Sacerdots són els horrors que has relatat en els llibres de torturats, que t'han portat silenciosament durant molts anys.
Callaven, però no s'obliden. Com li ho diria? L'experiència de la tortura és una cosa molt dura, intentem superar-la de la millor manera possible. Llavors era jove, i encara que per sempre es recordava de la tortura, no se m'oblida el que el meu pare, en sentir que m'havien torturat, va semblar dir: “Qui són per a pegar al meu fill?”. No es pot estar sota el pes de la tortura tota la vida. I, d'altra banda, en la meva vida he tingut altres experiències, positives. L'Escola d'Oficis, el treball de llavors, els bons amics, la UEU… Amb tot això vius d'una altra manera. No tot ha estat tortura.
Va passar tres anys a Zamora, també apareix en el llibre de la presó de cures.
Sí. I volia sortir d'allí i tornar a Zeanuri, per una raó: Franco encara vivia donant llenya, i volia ensenyar-li davant del poble que encara que visqués Franco i agafés llenya, no havíem d'espantar-nos, que havíem de seguir endavant. Però no diria això des del púlpit. Volia tornar a l'escola, però allí ja tenien un altre director. Anys més tard, el guia de l'escola, Luis Arregi, em va dir que no m'havien tornat a dirigir, que estava marcat des de la presó, i que això no beneficiava a l'escola.
No com a director, però va continuar treballant allí.
Sí. Tres anys després va néixer LAB. Em va venir Kepa Leiza de Bedia, demanant-me que tirés pamflets en la fotocopiadora de l'escola. I la complicada història d'Euskal Herria! Andoni Unzalu, ara del PSOE, venia per aquests papers. Esperava en un bosc de pins, en una petita cabanya. Abans d'arribar a Bilbao, passava per allí la propaganda. Venia en un petit descans. A vegades no portava propaganda: “Avui no els portaré. Necessito més. Per a la setmana que ve fer tant”. De tant en tant no venia a buscar-la i és més difícil de fumar que treure mil pamflets. Les peripècies del nostre Andoni Unzalu.
“El treball de l'escola no és el mateix que el treball de cura: una mare ve a explicar-li els problemes del seu fill i no li diràs tres Avemaria per a resar María, no?”
En 1972 ets un fugitiu al Nord.
Van arrestar a Kepa Leiza i vaig observar que la policia s'acostava de nou. Però jo no tenia intenció de tornar a la presó. Era el començament del curs, jo era a l'Escola Professional i van venir els policies. Em vaig amagar en una golfa, ficat entre els meus papers. “Aquí deu!”, deien els policies, però els de l'escola no, mostrant l'organigrama del professorat: “Avui no ha de ser aquí. No és aquí”. Després em va treure un professor en el cotxe. Vaig voler anar a Cobreces (Santander, Espanya), al convent dels cistercencs, on vam estar Julen [Calçada] i jo, però ens van dir que no tenien allotjament, i em vaig anar a Ben Apareguda [Ampuero, Santander], als trinitaris. Em van rebre molt bé. Els vaig explicar la meva situació, van votar i van decidir que sí. Vaig romandre allí, ocult. Un dia van anar a visitar-la els trinitaris d'Algorta i, per si de cas, ningú em va reconèixer, vaig passar tot el dia en la meva classe. Tots els dies sentia Ràdio París, i un dia va dir que Franco estava en els últims. També els trinitaris em preguntaven què havia dit Ràdio París, i jo, la qual cosa havia sentit, que Franco estava al final. Un d'ells va dir: Tu tens ganes de matar a Franco!
D'aquí, sí, al Nord…
Sí. El meu pla estava acabat. Em portarien a Pamplona, i des d'allí, amb l'ajuda d'uns sacramentinos, cap al Nord. Després, em va dir, passaria només a l'altre costat, a Urepel. Ni tan sols sé per on vaig ser. Vaig pujar el pujol i vaig trobar el camí. I mentre em dirigia a Urepel, vaig trobar un pastor. “Vostè també ve fugint d'aquest malvat Franco?”. “Sí, sí”. I Maite Idirin, d'Urepel, em va rebre. Amb ells vaig fer una vegada, una altra vegada a la casa de l'abat de Zeberio Amadeo Rementeria, que també s'havia escapat, en una altra casa dels afores de Sant Joan de Llum… Al final van ser allí Jon Idigoras i la seva dona. Per això, quan va morir Jon, vaig fer la missa de difunts. Així la història!
Ara sí, ha comptat els “detalls” del seu amic Eusebio Martija…
Bueno, perquè…
Era una època bulliciosa. “Anys moguts”, com vostè ha dit.
Xabier Amuriza ha descrit bé el moviment d'aquesta època en les seves obres. Per això, encara que no serveixi fer comparacions, em sembla que els joves d'ara no tenen la flama que teníem nosaltres. La gent ha fet un escapismo, creiem que les institucions ho faran tot, i no és així. Com li ho diria? Un dia vaig conèixer a Bittor Kapanaga a través de Gontzal Mendibil. Bittor era un home gran i simpàtic. Record que una vegada vaig sortir de la presó i vaig estar amb ell. Ja eren allí ETA VI, EMK, LKI… i això i allò, i Bittor em va dir: “On hi ha una bona terra, brolla de tot: herba bella, herba, sasia, ortigues… La malaltia fa mal i ho llevem. També els matolls… però la terra, aquí es queda. Això és Euskal Herria, aquesta terra donarà fruit”. “Anem, doncs, Bittor, així sigui!”, li vaig dir…
Estic de nou renovant la base dels qui ens van fer i van voler construir en contra de la nostra voluntat.
En nom del Consell Escolar s'imposaven les següents condicions als qui vinguessin a treballar de mestra als nostres pobles durant la postguerra, a fi de mantenir el seu... [+]
Fuerteventura (Illes Canàries), 11 de febrer de 1954. La Colònia Agrícola de Tefia es va posar en marxa en l'aeroport abandonat de l'illa, enmig del desert. Després de l'eufemisme de la colònia agrícola, en la pràctica, Tefia va ser un camp de concentració conegut... [+]
Frankismoa ez zela 1975ean amaitu diktadoreak ohean azken hatsa eman zuenean, hori badakigu. Erregimenaren haziek bizirik iraun zuten poliziaren tortura ziegetan, justizia auzitegien sumarioetan eta militarren zein politikarien deklarazio kolpistetan –Aznarrek azkenaldian... [+]