En diversos mitjans de comunicació hem pogut llegir que el resultat d'aquesta edició ha estat un èxit, ja que s'han recuperat les recaptacions anteriors a la pandèmia. S'han aconseguit prop de 900.000 euros en taquilla. És una gran notícia. Tots sabem que sense diners no hi ha rock and roll. I no hi ha rock and roll ni clàssic. Això és veritat.
Però em sembla que això és quedar en la superfície per a destacar com la gran notícia de la Quinzena. Aquest objectiu hauria de ser més; el que realment es vol aconseguir a través d'aquesta mena de festivals, hauria de ser augmentar el nivell musical dels nostres ciutadans. Segurament, és fàcil dir que els diners no és “el primer” per a qui no està gestionant el festival. És veritat. Però els gestors han de tenir en compte les opinions dels quals tenen altres motivacions i tenir una visió àmplia.
Un dels temes que ha de preocupar la Quinzena
és la renovació del públic. Tots sabem que el gran públic de la Quinzena és bastant major. Es veu a l'auditori, no fa falta més comprovacions. Qualsevol persona pot sentir-se jove en un concert de música clàssica, i especialment en la Quinzena, en veure l'entorn. I cura: cal continuar cuidant a aquest públic fidel, sens dubte. El repte és atreure a un públic jove, que és el futur d'aquest festival i que garantirà el manteniment del nivell cultural al nostre poble.
Estic segur que els gestors de la Quinzena pensen el mateix. I ells reflexionaran sobre com aconseguir aquest públic jove. No és un treball fàcil. Com sempre, necessitaria inversió, una inversió de molts d'aquests 900.000 euros. Segurament, la tasca de la Quinzena al llarg de tot l'any no hauria de limitar-se a l'organització d'alguns concerts que es realitzen a l'agost. Al llarg de l'any s'hauria de treballar en la promoció i foment de la música clàssica.
Per exemple, aquesta Quinzena itinerant, un dels cicles de cada edició, hauria de fer-se al llarg de tot el curs per a acostar i promocionar la música clàssica entre els joves, amb el suport decidit dels departaments d'Educació i Cultura del Govern Basc.
Un altre tema
que cal reflexionar –i tinc una opinió positiva sobre aquest tema amb alguns matisos– és el del tipus de programa que s'ofereix. És perfectament comprensible que per a fidelizar a aquest públic ultraclasista que va any rere any a la Quinzena, recorrem a programes plens d'aquestes obres que s'escolten amb satisfacció una vegada i una altra. Podríem dir que els clàssics populars. I haig de reconèixer que en aquesta edició he escoltat amb molt de plaer obres com el Requiem de Mozart, l'òpera Carmen, la fantàstica Simfonia de Berlioz o l'ocell de Foc que va oferir l'Orquestra de Ràdio France. Així mateix, cal reconèixer –i aquí els matisos– que la Quinzena Musical fa un gran esforç per a introduir obres menys escoltades i menys triladas: L'execució de Stepan Razin de Xostakóvitx, l'obertura Shérézade de Ravel o la Missa solemnis de Beethoven, que no s'escolta amb tanta freqüència. És d'agrair. Però la meva proposta seria incloure obres de música contemporània en el cicle principal d'aquest festival, el Kursaal. Per descomptat, sabem que hi ha un cicle dedicat a aquesta música, però enguany només quatre concerts van completar el cicle. Sí, sabem que la música no és del grat de la majoria, però cal fomentar-la. A més, al País Basc tenim avui dia excel·lents compositors, i es podrien oferir estrenes d'aquests compositors. De pas, donaríem impuls i visibilitat a la música basca, la qual cosa podria convertir-se també en un element característic d'aquest festival. Realment estima a Ravel cada vegada que es programa, segurament és el millor compositor basc de tots els temps, però no estaria malament que altres creadors bascos programessin més sovint, tant els d'abans com els d'ara.
També trobo a faltar al Victoria Eugenia. Per raons que no conec, hi ha pocs concerts allí, encara que és un espai únic per a la música de cambra, molt més recollit i amb bona acústica. És més, crec que seria interessant reforçar el cicle de música de cambra amb més propostes. Sens dubte, el claustre del museu San Telmo té el seu encant, però els sons de l'exterior no ajuden, i és un lloc incòmode per al públic.
No vull
que aquest article sigui el rosari de les crítiques. Al contrari, m'agradaria tenir una carta de suggeriments. I entre elles, una clara: Crec que la Quinzena hauria d'oblidar la idea d'oferir òperes representades. Segurament, el Kursaal no ofereix l'espai adequat, ni els pressupostos per a un festival tan gran, no deixa suficient marge per a un bon espectacle operístic. L'òpera Carmen d'enguany va fallar, va ser pobra, i aquest festival no val la pena. Per sort, el director Patrick Alfaya ha anunciat que l'any que ve tindrem òpera en versió concerto. Molt més digne, si no es pot oferir una producció d'alt nivell. En ABAO ho fan molt bé. Deixem, de moment, el monopoli de l'òpera.
Per descomptat, no puc deixar d'esmentar la impressió que m'ha deixat aquesta 85 edició. No he pogut anar a tots els cicles, és gairebé impossible. Però després d'acudir a alguns dels concerts més destacats dels cicles més importants, cal destacar la gran qualitat de les orquestres participants, entre elles la Scala de Milà, amb Riccardo Chailly al capdavant, i l'Orquestra de Radi France, amb Mikko Franck al capdavant, amb les seves espurnes.
També hi ha hagut altres cites, però menys afortunades, com l'òpera Carmen de la qual he parlat anteriorment, o la Missa Solemnis de Beethoven de la mà de l'Orquestra d'Euskadi, juntament amb l'Orfeó Donostiarra.
Això sí, la calor d'aquest públic fidel que ve any rere any es manté. La màgia de la música ho pot tot. Però un festival així no pot deixar-lo tot en mans de la màgia o d'una rutina. Queda molt per fer.