Estimada senyora:
Què tal va l'estiu? Espero. En aquesta ocasió, aniré al gra, amb el seu permís.
Com ja saps, entrant en la lògica competitiva pròpia dels mercats ultres-liberals, els centres educatius han de posar en marxa tot tipus de "projectes". Has de saber que molts d'ells no ajuden a aconseguir els objectius reivindicats (convivència, igualtat…), convertint-se en un vernís cosmètic. Aquests objectius serien molt més fàcils d'aconseguir si les nostres condicions de treball milloressin realment.
Moltes situacions dolentes han empitjorat en els últims anys, per exemple:
- En qualsevol moment del curs ens arriben alumnes i alumnes que no parlen una (o cap) de les dues llengües oficials de la Comunitat i hem d'entrar a l'aula amb molt poques ajudes (en nombre d'hores i en personal). Es vulnera el dret a l'educació d'aquests alumnes, no per culpa del centre (que fa tot el que pot), sinó perquè el Departament d'Educació no posa els recursos necessaris.
- Nombre d'alumnes amb necessitats especials. Aquests alumnes i alumnes necessiten adaptacions que adaptin els materials, continguts, procediments, etc. a les necessitats específiques de cada alumne i alumna. Aquest tipus d'adaptació exigeix en moltes ocasions al professor una formació que no té i una lectura atenta d'una gran quantitat de materials, on es donen instruccions i consells generals sobre com actuar, reunions ad hoc amb la família i l'orientador del centre, visites psicològiques, contacte, etc.
Es vulnera el dret a l'educació de l'alumnat nouvingut, no per culpa del centre, sinó perquè el Departament d'Educació no posa els recursos necessaris
- Alumnat que precisi de protocols concrets (per exemple, risc de suïcidi o assetjament). La implantació d'aquests protocols pot ser incompatible amb altres tasques inevitables per un increment significatiu del seu número.
- Intoleràncies i al·lèrgies alimentàries de l'alumnat. Davant un problema, el professor o la professora ha de posar en marxa actuacions concretes i immediates a l'aula o en la cura. Però és possible que estigui atenent els alumnes que han d'estar controlats en tot moment (els esmentats en el punt anterior), com ha succeït en més d'una ocasió.
- Disrupcions, conflictes de convivència, faltes de respecte i agressions. El tema és molt greu, va més enllà del nostre treball i hauria de ser una reflexió profunda. Per descomptat, és una altra font de sobrecàrrega de treball, frustració i estrès. Per a solucionar-ho és necessari dotar als centres de més personal especialitzat i, una vegada més, alleugerir la càrrega docent.
A més, les actuals circumstàncies socials tendeixen a infantilitzar i sobreproteger als adolescents i joves. La falta d'un hàbit de treball freqüent (que a vegades pot donar lloc a una patologia psicològica, però que és conseqüència, entre altres factors, del decaïment de l'autoritat paterna i docent) exigeix que les relacions entre el professorat i les famílies siguin menys freqüents. Necessitem temps i espais de qualitat per a donar una resposta adequada i coordinada.
Tot això fa que la síndrome del burntout sigui cada vegada més comú entre nosaltres. Els maltractaments de l'Administració educativa, que ni tan sols ens atén el telèfon (fenomen conegut com "bunkerización"), posen un fermall d'or a la nostra tasca i afegeixen un gran dolor i sofriment. En aquestes condicions, el malestar físic, psíquic i emocional no són d'estranyar i comportaran, inevitablement, una deterioració de la qualitat del nostre treball.
Haig d'acabar. A veure si aquest curs comencem a solucionar els problemes sota el símbol d'auzolana.
Esperant que sigui així, rebi una cordial salutació.