L'equip d'antropologia forense de l'Uruguai dedica el treball que acaba de presentar Aldabe al cadàver trobat en el Catorzè Batalló d'Infanteria. El cadàver va ser destruït durant la dictadura. Amb l'objectiu d'homenatjar col·lectivament des de l'art, s'ha arribat al tema dels desapareguts. “Es tracta de morts que s'han quedat a la deriva en el nostre territori i en la nostra història i la cerca de donar-los visibilitat i espai propi m'anima a fer aquest treball”, afirma en preguntar-se pel motiu del projecte.
Ha utilitzat terra de quatre tombes del Batalló Catorzè per a construir un jardí que la destrueixi i homenatja la memòria dels enterrats. En la seva opinió, en aquests 40 anys les restes s'han transformat en terra, en compost, han alimentat la terra i d'allí han nascut noves flors. Sobre el procés diu: “Cada sepultura, cada ésser humà ha estat molt singular; uns tenien terra compacta, altres calç. La terra de la tomba de Julio Castro (1908-1977-2011) és, per exemple, sorra. Julio Castro era periodista i mestre. Treballar amb la terra de la seva tomba m'ha fet molts ressò des que jo també soc periodista i professor. Eduardo Bleier (1927-1976-2019) era amic del meu avi i, en aquest cas, m'ha tocat el cor des de la tendresa. Ricardo Blanco (1938-1978-2012) era sindicalista i ha estat l'admiració per ell la que m'ha fet moure'm. Finalment, el cos no identificat que representa aquest vestit m'ha sacsejat per complet, per ser dona i per estar embarassada quan va ser assassinat.”
Encara que ha volgut relacionar el terrorisme d'Estat de la dictadura uruguaiana amb la conjuntura actual, el projecte s'ha anat teixint en funció de les històries personals de cadascun dels desapareguts. Són 196 (almenys) les persones que van desaparèixer de la dictadura militar uruguaiana i ha volgut parlar de la identitat de cadascun d'ells i de les seves aportacions. Encara que l'obra ha intentat allunyar-se de ser una història de terror, la tragèdia dels crims contra la humanitat comesos per la dictadura militar ha tingut la necessitat de denunciar-los i fer-los presents.
Pel lloc i data de la presentació, l'obra
no ha estat col·locada de manera inesperada en el Museu d'Art Indígena de Precolombí de Montevideo. La seu del Ministeri de Defensa va ser allí durant la dictadura, entre els anys 1973 i 1985, i en aquest lloc van ser interrogats i exhumats desenes d'uruguaians. El fet que la memòria dels desapareguts hagi estat traslladada a aquest museu, la seva presència en ell, ha estat un gest artístic molt significatiu, al mateix temps que una demanda de justícia.
Tampoc és casualitat que la data en la qual ha presentat l'obra. La mobilització nacional, organitzada anualment pel col·lectiu Mares i Familiars d'Uruguaians Detinguts Desapareguts (Mare i familiars de detinguts i desapareguts), ha girat entorn de la històrica Marxa del Silenci. La multitudinària manifestació reclama que s'aclareixin les desaparicions i assassinats ocorreguts durant les dictadures que van impulsar en el context del Pla Còndor a l'Uruguai i Amèrica del Sud. Sota el lema Exijimos respostes (Ells saben on estan. Volem respostes).
Identificació De
manera paral·lela amb el mural “Amelia Sanjurjo 1936-1977-2024”, entre la multitud que s'ha congregat en la Universitat de la República de Montevideo, l'homenatge i funeral públic que avui ha organitzat l'associació Mares i Familiars d'Uruguaians Detinguts Desapareguts, m'ha portat a aquest cartell.
Em criden l'atenció tres dates del cartell: el primer número és l'any del naixement d'Amelia Sanjurjo; el segon any que va ser assassinat pels militars de la dictadura per pertànyer al Partit Comunista de l'Uruguai; i el tercer que va tornar al poble. Així ho ha sentit la societat uruguaiana en identificar el cadàver d'Amelia.
Amelia Sanjurjo Casal es troba entre les tombes que va trobar en el Catorzè Batalló d'Infanteria. Dues setmanes des que Manuela Aldabe tragués a la llum l'obra que reivindica la identificació del cadàver i es realitzés la Marxa del Silenci. En ella estem totes ha estat transformada per l'evolució de la història i per la voluntat compromesa dels militants que reclamen memòria i justícia. El vestit té ara el cartell de “Amelia Sanjurjo 1936-1977-2024”.
"Els que li van enterrar no van dir on estava ni qui era. He treballat amb un cos que no tenia nom i, durant l'exposició, en aconseguir que els científics que treballaven el tema sabessin qui és i a l'hora de fer pública la seva identitat, potser hi ha una acció psicomágica que ens permeti continuar creient que és possible transformar el món. Crec que això és fonamental en l'art. Tenim límits en totes les zones que vivim, no en l'art. L'art, quan té darrere un moviment polític que li dona múscul, tot és possible”, ha explicat.
I ara què?
Aldabe espera que la gent acudeixi a l'exposició amb un llistat dels noms i cognoms dels desapareguts per la dictadura uruguaiana per a formar part del relat històric de l'Uruguai. Així mateix, pretén que els fils de la “sang” de l'obra d'art portin una sensació d'esperança que neix amb aquests fils, que acaba amb un vestit que vola i que està envoltat de flors, en aquest exercici de memòria i presència. D'altra banda, coneixent la identitat del cadàver, confia a poder iniciar una recerca que aclareixi el succeït i faci justícia a Amelia.
Preguntat pels següents passos, Aldabe diu: “Ara, segurament, treballaré amb Amelia, perquè en aquesta obra no sabia que era Amelia Sanjurjo. Aquesta serà, ara sí, l'obra d'art per a Amelia. La seva terra anirà a un petit jardí que es troba al Parc de la Memòria, el Museu de la Memòria de Montevideo, on hi ha altres fosses i on creixerem plantes. Amelia torna a casa, a la família, al poble”.