Li ha fet famós la violència obstètrica.
Sí, desgraciadament. Després de molts anys, l'Organització de les Nacions Unides m'ha donat la raó. El projecte Sabeletik Mundura també m'ha permès començar a trencar la manxa i un camí. M'he conegut pel que em van fer, que pel que jo mateix havia creat.
Què li va passar?Del
meu primer fill em va donar a llum en un hospital públic. Per la urgència, per l'escassetat de recursos, per la violència estructural… Em vaig veure d'un moment a un altre en intervencions que no volia estar. Em van fer una inducció, encara que els vaig dir que no. Al final, em van fer una cesària, encara que no hi havia necessitat mèdica. Em van amenaçar, em van obligar. “Si vens a l'hospital has de fer el que diem”, em van dir. Això em va portar a l'estrès posttraumàtic i vaig passar uns anys molt dolents. Estava molt afectat psicològicament.
Només hi ha un any per a la primera denúncia. Res més posar-me les paraules al que em va passar, vaig encotillar i vaig denunciar. Volia que em confessessin el que em van fer. “Si vostè ha viscut així, alguna cosa hem fet malament”, simplement volia sentir això. El nen complirà onze anys i encara no l'he sentit. Vaig tenir el meu primer judici en el jutjat de Sant Sebastià tres anys després de la denúncia.
Com ho recorda?
El jutge em va dir: “Tu ets el Desig? En la meva família tinc molts metges”. Ja pots imaginar com van ser els següents minuts.
Jo no vaig contra els metges, sinó contra la violència obstètrica, que és una manifestació més de la violència masclista. En finalitzar totes les opcions de l'Estat espanyol, tres dones i jo de l'Estat espanyol acudim a la Comissió de Discriminació de la Dona de Nacions Unides. La resolució que m'ha donat la raó que vaig rebre el mes de juliol passat. Som els primers en el món a reconèixer la violència obstètrica.
Però, des de llavors, el cap del coll.Han tingut un termini de
sis mesos per a complir la sentència, però no l'han fet. En el meu cas, el Govern Basc em va negar la resolució i en una nota de premsa deien que ells treballen “sota l'excel·lència”. Ara haig de reiniciar els passos administratius i acudir a l'Audiència Nacional d'Espanya, cosa que significa que el procés es prolongarà tres o quatre anys més.
Tot pot quedar potes enlaire, més enllà del reconeixement del dolor?Més enllà
del cost emocional i psicològic, té un cost econòmic important. En via executiva podem rebre una gran condemna en cas de pèrdua dels costos del judici. I cosa que és encara més greu: la jurisprudència està en joc molt perillosa. En definitiva, si preval el sistema sanitari per sobre de la paraula femenina, seguiran igual, a més de la tutela judicial. Un de cada tres parts sol ser un part traumàtic amb violència obstètrica.
“Jo no em vaig contra els metges, sinó contra la violència obstètrica, que és una manifestació més de la violència masclista”
Es parla molt de maternitat, a penes de part i d'influència. El
part és un moment molt especial per a la dona, psicològicament i neurológicamente. En molt poc temps es produeixen canvis en el cervell. En algunes cultures és considerat com una transició, però avui ja sabem que no és una qüestió cultural, sinó un fet específic.
A això cal sumar, sense oblidar, el nen. La manera de néixer afectarà al llarg de tota la seva vida i si el nen neix en un ambient violent, per descomptat, l'efecte serà negatiu. D'altra banda, jo crec que més que violència obstètrica, hauríem de parlar de violència gincoobstétrica. El cos femení es col·loca en el camp de batalla. Estem nus, asseguts, amb les cames obertes i moltes vegades no sabem el que passa. En el dermatòleg, per exemple, no ocorre.
Tot ho has recollit en un llibre que es publicarà a la tardor.
Són les meves vivències. El part, la postpart, el procés judicial i les seves conseqüències. Vaig rebre la resolució de l'ONU a Pamplona quan celebràvem els Sanfermines i de seguida vaig pensar a fer l'exercici del llibre. He volgut fer un full de ruta per a saber què fer si algú es troba en el meu lloc. En definitiva, perquè, encara que tingui raó, és anar en contra del sistema, i això sempre és difícil.
Ho he escrit en un termini de sis mesos, ha estat més fàcil del que crec. He gaudit en el procés de creació i vull posar-lo en valor. Si hagués escrit des del dolor, senyal que no era el moment. En la relectura m'he sentit satisfet, no m'he trencat.
Davant les injustícies el cuc desperta a Alkorta de la letargia; la inquietud. Porta onze anys sense poder sadollar el fil interior. Viu amb la sensació que algú li ha resolt alguna cosa que mai li retornarà. Pregunta per la salut mental i respon “imprescindible”. “No és broma. Sol posar-se la paraula sobre la taula amb molta frivolitat”. En el llibre que editarà parlarà del que el part pot afectar la dona. En aquesta època en la qual es parla molt de maternitat, aquesta vegada ha volgut fer la seva aportació des del part.