La sostenibilitat ha estat el cartell que ha presidit enguany en el festival BBK Live, tal com han assenyalat els organitzadors en finalitzar el festival de tres dies. Argumenten que després de la titularitat: “El nostre és un festival de referència en compromís amb el medi ambient, combinant la música amb la consciència amb l'entorn”. Per cert, indiquen que l'any que ve ja estan les dates i compren les entrades. Un detall innegable.
Les macrofestibales han vestit la bandera verda de la sostenibilitat, especialment en l'època definida com a post-pandèmia. El periodista Nando Cruz i el sociòleg Jon Urzelai, entre altres, han estudiat perfectament aquest camp. No és casualitat que en el primer quadrimestre de 2023 s'hagin publicat dos llibres d'assajos sobre els macrofestivals musicals i les dinàmiques d'aquests artefactes: els primers, macrofestivals. El forat negre de la música. Edita el forat negre de la música amb l'editorial Península i el segon Els seus festak. Festivals bascos en el segle XXI amb Susa.
Urzelai associa el fenomen contemporani dels macrofestivals amb l'era dels combustibles fòssils: “És una expressió cultural dels temps fòssils; en la mesura en què deixem enrere l'era dels combustibles fòssils caldrà deixar també aquest model massiu de festival, ja que es generaran tensions notòries”. El fet que els organitzadors dels macrofestivals, cada vegada més en mans dels fons d'inversió, hagin començat a protegir-se sota la bandera verda, un enfocament verd que cada vegada tindrà més importància en la societat del futur, i és millor subratllar que ets “verd” que no dir res. O hi ha una altra hipòtesi: que tens mala consciència del que fas i que sents que has de subratllar.
En què es basa el festival BBK Live per a subratllar la “sostenibilitat” del cartell o titular d'enguany? No fa falta fer estudis en profunditat, perquè són ells els que argumenten. U: 3.000 persones han pujat caminant al Kobetamendi. Dos: en el festival s'ha col·locat un quadre de pintura o similar per a "conscienciar". Tres: al voltant del tablado s'han col·locat unes lones verdes que semblen o són fulles. I quatre: tres euros per entrada es destinaran a reparar els danys que van sofrir els incendis en Balmaseda i el seu entorn –una idea: l'abonament de tres dies costava 200 euros–.
“Aquestes coses estan molt bé, sincerament, està bé. Però crec que respondre amb semblants destrosses a aquest repte colossal que tenim davant no és seriós”, ha assenyalat Urzelai a ARGIA. Fins i tot considera que aquestes mesures no han de tenir-se en compte. Per la mateixa via, Cruz parla en el llibre citat, especialment en l'últim capítol, denominat “escombraries”, i vincula directament al turisme, a més d'esmentar aquestes tones d'escombraries que es generen en el festival.
De fet, totes les recerques que han estudiat com fer macrofestivals sostenibles diuen que el problema és el transport de les persones, perquè el propi model exigeix atreure a persones estrangeres, perquè el consum cultural contemporani està íntimament lligat al turisme. Els organitzadors, a més, atorguen manxa a la presència d'estrangers, pregunti si no al BBK Live: un de cada quatre era el d'Araba, Bizkaia i Guipúscoa en la passada edició –que hauríem de dir “també”, curiosament, perquè cada any és el mateix percentatge–.
Per cert, parlant de quantitats, l'organització diu que han participat 120.000 persones en Kobetamendi. Però és anual i ocorre en tots els festivals que tenen el mateix model, on el visitant que passa els tres dies es compta tres vegades. Urzelai parla descontent sobre aquest tema: “No és tan difícil comptar, menteixen, saben, i el que és difícil d'entendre és que els mitjans de comunicació ho mantinguin, no sé com permetre-ho”.
L'era post-Guggenheim El
model de ciutat i l'explotació dels festivals musicals coincideixen en aquesta part del segle i són molts els que han parlat durant anys del tema. En un fragment del llibre Zuloa (Elkar, 2018), Xabier Ganarain, es va afirmar que Euskal Herria forma part d'un poble que no s'ha convertit en una altra cosa que la mercaderia, i que les institucions basques només pretenen col·locar la marca Basque en l'aparador internacional. És una tendència que ve de fa molt temps, d'alguna manera marcada pel Guggenheim, i en el mateix marc cal entendre també la capitalitat europea de la cultura de Sant Sebastià 2016. Òbviament, no és només qüestió del que ocorre en nosaltres, sinó que les ciutats internacionals competeixen per situar els seus noms en el mapa.
Urzelai diu que és una “forma concreta” d'entendre la cultura, especialment parlant de casa: “Tot és atreure a la gent, un model que depèn del turisme i l'hostaleria”. I pensar no és una ocurrència sense fonament: L'alcalde de Bilbao, Juan Mari Aburto, ha anunciat en l'última campanya electoral una sèrie d'actes de gran envergadura per a atreure a la gent, per a promocionar el turisme.
La portar el Tour de França segueix la mateixa lògica, treure les banderes amb els logos d'EiTB i Kutxabank i organitzar en l'acte de presentació l'actuació d'harrijasotzailes i aizkolaris, ja que l'objectiu de les grans institucions és trencar amb la identitat basca. Urzelai creu que el tema del Tour s'ha tractat de forma molt acrítica i que s'han escoltat molt poques opinions crítiques: “Si els promotors d'aquest paradigma li reparteixen aquestes banderes, igual és una acció menys transgressora”.
En el cas dels festivals, Urzelai ha retrocedit en el seu llibre i ha anat al seu origen, a l'època dels primers festivals, que tenen una aura d'origen. Però no hi ha més que comparar els alts i baixos i afixas de llavors i d'ara per a adonar-se del canvi de paradigma. Woodstock dels EUA va ser un mite en el qual es trobaven, per exemple, estands de moviments estudiantils, sindicats i agents socials, pamflets revolucionaris; el festival de Mairuelegor, que se celebrava en Zigoitia, es va convertir fa 50-60 anys en una plaça d'aquesta mena de reivindicacions.
Mira el recent festival BBK Live: Idealista, un dels principals actors del mercat especulador d'habitatges, ha posat el seu punt de partida en Kobetamendi i la companyia aèria Vueling. Citant els vols, SkyScanner també fa publicitat visible en els seus fòrums, especialment en anglès. El mer fet que les companyies aèries estiguin darrere demostra que es vol fomentar el turisme estranger, i en relació amb això una anècdota evident: Segons explica Urzelai, en alguna edició passada del festival era més barat comprar un abonament a Londres que comprar a Euskal Herria. Aquests abonaments incloïen el pack, que continua funcionant: tres dies de festival de música en Kobetamendi, un curs de surf a Zarautz i un viatge a Pamplona, Sant Fermín. Organitzar els dies de tornada de Sant Fermín no és casualitat, és reconegut pels representants de l'Ajuntament de Bilbao.
“S'han convertit en artefactes d'atracció d'estrangers”, afirma Urzelai. La transformació ha estat molt evident: “L'artefacte originari d'intencions transformadores i en molts casos revolucionàries s'ha convertit en alguna cosa que s'oposa a elles i que ve a frustrar-les”.
L'empresa que es troba darrere del BBK Live és molt coneguda en Hego Euskal Herria, on organitza diverses macroactivitats del mateix model. Last Tour és sens dubte un agent a tenir en compte. El Festival Donostia s'ha organitzat fins ara, l'Azkena Rock Festival, en el qual tot va començar, el salt que es va fer, el Santaspascuas a Pamplona, BIME, La Mercè a Bilbao i el BilboRock, estan a punt d'obrir una sala amb el servei de restaurant a Bilbao, a més de tenir un editorial i un segell discogràfic.
Urzelai diu que la seva relació amb les institucions del País Basc és "significativa" perquè l'empresa privada "rep totes les facilitats que ningú més té": "Al Poble i la Ciutat que organitzen els Last Tour, la qual cosa ha succeït amb els festivals més petits és molt evident: poden organitzar el seu projecte en qualsevol barri de la ciutat amb totes les facilitats. Als col·lectius i als agents locals no se'ls permet organitzar res d'això –al costat de la mar, en el patrimoni natural o en determinades condicions–, i ve una empresa privada, munta la seva, finançada per les institucions, i aquí no passa res”.
En alguna edició del BBK Live era més barat comprar l'abonament a Londres que a Euskal Herria
A més, aquest tipus d'esdeveniments s'ofereixen de manera gratuïta. El cas de BIME és evident, perquè els concerts són de caràcter gratuït, i l'organització –gasto o inversió– que subjeu a això no és fútil. Urzelai: "Qui paga? En el cas de BIME, l'Institut Etxepare, el Departament de Turisme del Govern de Navarra... I als grups musicals cadascun paga. És a dir, Etxepare pot pagar a un i a un altre el Govern de Navarra. Quant? Per entitat. Que no hi ha un criteri comú".
Urzelai creu que és una qüestió que hauria de preocupar la gent: "Les organitzacions i Last Tour, són un engranatge evident, estan ben sostingudes i funcionen correctament en els seus criteris. No sabem molt bé on acaba la relació entre tots dos". És conegut que el responsable de Last Tour va sol·licitar el vot per al PNB en les eleccions de 2019.
Participació institucional sense
el suport de les Institucions públiques, els macrofestivals no compten amb suport. No diguem els que s'organitzen a Euskal Herria, que reben més que els “grans” festivals de l'Estat espanyol.
El BBK Live rep ajudes anuals d'aproximadament un milió i mig de milions i mig, entorn del 15-20% del pressupost total, i en l'Azkena Rock també, una de cada cinc euros la destinen les institucions públiques. És uns diners directes, perquè és molt el que es posa de manera indirecta: serveis especials d'autobús, jornades addicionals de munizipales, treball extraordinari dels netejadors... Tots ells, en el cas del BBK Live, són aportats per l'Ajuntament de Bilbao.
Ja ho hem esmentat anteriorment, els fons d'inversió han ficat la punta en els grans festivals musicals. Per exemple, un voltor d'aquestes característiques acaba de comprar l'empresa del prestigiós festival Resurrection Fest a Galícia, que també és propietària del festival Vinya Rock i Tsunami Xixón. Galícia i Astúries es basen en el metall, el punk, el post-punk i l'hardcore; cal tenir en compte la relació política que històricament han tingut aquests gèneres, en molts casos prop de l'anarquisme.
És significatiu el que ha ocorregut amb el festival de Xixón: Vox entra en el govern municipal, encarregat dels festejos, i amb ell es reuneixen els organitzadors per a aconseguir els fons necessaris. És a dir, que el departament que gestiona Vox finançarà el punk festival que depèn d'un fons putre. Dos grups de música han dit que no tocaran allí, i els agents als quals no els convé crear un sotrac han intentat reduir la polèmica i canalitzar-la per la porta posterior.
Salut dels
aficionats: ansietat Tota una experiència inoblidable, molt cool, però convé tocar de peus a terra. I és que amb la salut dels aficionats es fa negoci, moltes vegades sense que els propis aficionats els prenguin consciència. Aquest exemple extrem ho diu tot: un visitant que l'any passat va estar en el prestigiós festival Primavera Sound de Barcelona va pujar a les xarxes una captura de la seva aplicació sanitària mòbil, "ha descansat una hora i disset minuts en el llit i ha realitzat 36.000 passos durant aquests dies".
Està demostrat que l'excés de fatiga física afecta a la salut mental, a la capacitat de prendre decisions raonables o de desenvolupar emocions. En això ha posat l'accent el periodista Nando Cruz. “Els minuts sense música ni soroll són oxigen tant per a un mateix com per a la pròpia música”. Per descomptat, això provoca ansietat i poden sorgir problemes de salut especialment en els dies posteriors a la marató. Però una de les característiques del model massiu és que, en els millors casos, es tracta d'actuacions musicals de diversos dies de durada que van des de les quatre de la tarda fins a les sis del matí, fins que un concert acaba i el segon comença sense descans.
Parlant d'ansietat i emocions, cal citar una tesi doctoral del gestor cultural Jordi Oliva de 2021. Va comparar BBK Live amb la Quinzena Musical de Sant Sebastià a través d'una enquesta a uns tres-cents visitants sobre la càrrega emocional. Els resultats més positius els va obtenir en la Quinzena Musical, ja que l'efecte positiu era més llarg en el temps, i perquè veure un concert, amb diferència, assegut i descansat és bastant millor que veure successivament vuit actuacions que no duren ni una hora, dempeus, al sol i poc descansat. Els visitants de BBK Live deien que la tensió, les llargues cues, la fatiga, l'aglomeració i la massificació eren decebedores, però que podien tornar sobre ells.
En opinió dels experts Cruz i Urzelai, els grans festivals són també els pitjors llocs per a “viure”, gaudir de la disciplina musical i artística. Sobretot molt, perquè són concerts de mitja hora de durada. "Potser és un tema que et vas veient amb el temps, però una vegada vist clar, se li agafa fàstic", diu Cruz en el llibre. Pot ser que en algun moment la bombolla exploti.
[Llegir aquí l'entrevista realitzada pels amics de Directe al periodista Nando Cruz, traduïda per ARGIA mitjançant llicència CC BY, S.A.)
*****************
Mad Cool
Als afores de Madrid se celebra en el districte de Villaverde, un dels barris més pobres d'Espanya, a escassos 300 metres dels seus habitatges. En ella l'Ajuntament de Madrid ha construït una "Ciutat Cultural", un espai estable, més enllà de Mad Cool, en el qual es reuneixen prop de 100.000 persones. En un sol mes tenen programades set grans actuacions.
L'oferta de transport públic és reduïda i només augmenta en dies concrets. Els carrers s'omplen de cotxes com a Taxi i Uber. I el soroll: Denunciar que 100.000 persones, moltes d'elles turistes, són molt perjudicials per a la convivència i el descans dels veïns en un barri d'aquestes característiques i en un ambient festiu dute.pun
Els veïns de la zona de Kobetamendi, a Bilbao, han presentat queixes similars: transport, escassa accessibilitat i soroll.
***************************
Màxima expressió del capitalisme. Falta l'element clau per a complir aquests objectius: l'explotació de la força de treball.
Les dades no són clars i la raó és evident. L'any passat, segons xifres fetes públiques per diferents mitjans de comunicació, al voltant de quatre mil persones van treballar entorn del BBK Live.
Escenaris: Solen muntar-se amb presses, amb menys empleats dels necessaris i sota el sol. L'any passat va caure el tablado en dos punts de l'Estat espanyol: A València, en el festival Medusa, van morir una persona i vint espectadors van resultar ferits; i en Compostela, durant el muntatge del festival O Són Do Camiño, va atropellar a vint treballadors.
Hostaleria: Signen en el contracte una jornada de vuit hores, però arriben a les setze hores. Segons van informar el moviment Eragin Bilbao i el sindicat LAB, el preu de l'hora va ser d'uns quatre euros, a alguns menys, segons l'empresa subcontractada.
Estands: Javier va treballar en els estands comercials patrocinadors del festival, El Maig va recollir les seves paraules. Va signar una jornada de vuit hores diàries, va treballar 45 hores en tres dies. Li van pagar cinc euros.
Entrades i sortides: Sota el sol, si era possible sota una ombrel·la, feien jornades de dotze hores. Si hi havia poc trànsit de gent, havien de col·laborar en la neteja o en la seguretat.
Seguretat: Com va rebre El Maig, una persona va treballar 49 hores en tres dies. És a dir, més de setze hores diàries. Una vegada finalitzat el festival va signar el contracte, segons el document va treballar quatre hores i les 45 restants les va recollir en un sobre negre. Hora cinc euros.