L'Eternauta s'ha convertit en una icona de la història popular argentina i del còmic llatinoamericà. Així, els experts consideren també la primera novel·la gràfica en espanyol. Però no es queda només en això: onze lectures polítiques i socials de la història que recull el còmic s'han fet durant dècades. Van influir els escrits i dibuixats. Osterheld i les seves quatre filles van desaparèixer durant la dictadura argentina en 1978, després de ser descobertes pels criats del tirà Jorge Rafael Videla. De fet, l'obra va ser perseguida i prohibida durant els anys de la dictadura, concretament entre 1976 i 1983. Tot això ha fet que al còmic L'Eternauta se li afegeixi un caràcter de mite o històric.
Doncs bé, l'editorial Planeta ha publicat recentment la versió definitiva d'aquest prestigiós còmic: 350 pàgines en blanc i negre, en format corb, que pot considerar-se la versió més fidel publicada fins ara.
La plataforma Netflix també ha anunciat la seva versió audiovisual: Bruno Stagnaro dirigeix i Ricardo Darín actua com a actor principal en la pell de Juan Salvador. El cineasta ha dit, de manera personal, que l'ajuda a viatjar a la seva infància: “L'eternauta simbolitza al meu pare, com a record, com portava els fascicles setmanals dels còmics. Crec que va ser una de les primeres coses que vaig llegir íntegrament en la meva vida, als 10 anys, i que va tenir una gran influència en la manera d'entendre la ficció realitzada al meu país”.
Del post-apocalipsi a la
invasió L'Eternauta és el resultat de la ciència-ficció clàssica dels anys 50, que es va publicar en sèrie entre 1957 i 1959 en la revista Hora Zero. Protagonitzada per Eternauta, Juan Excepte. Excepte, a través d'un exercici de metafición, visita al guionista del còmic per a narrar la història de la seva vida: una misteriosa nevada destrueix la vida d'Eternauta quan totes les persones que toquen els flocs de neu moren. Així mateix, la nevada fosforescent no farà sinó avançar una invasió alienígena que posi en perill el futur de la humanitat.
Així, encara que en les primeres 70 pàgines la història es va desenvolupar en un ambient post-apocalíptic, poc després el lector girarà i es trobarà amb una invasió alienígena clàssica. Aquesta primera part es relaciona amb l'aïllament que viu el protagonista de la novel·la Robinson Crusoe, escrita per Daniel Defoe en 1719. Els protagonistes, a causa de la neu, estan aïllats en un “oceà de mort”. En paraules d'Osterheld: “L'Eternauta va ser al principi la meva versió de Robinson. La solitud de l'home, envoltada, empresonada, no ja de la mar, sinó de les morts. No l'home aïllat de Robinson, sinó l'home amb família, els amics. (...) Aquest va ser el punt de partida. La resta... només va créixer la resta, com creix només, creiem, la vida quotidiana”.
La segona fase del relat, la de la invasió, és molt més èpica, més aventurera. En el preàmbul de la versió definitiva del còmic, Juan Sasturain explica que “es tracta d'una història meravellosa i tràgica que s'acosta a l'absurd, Gaizkia, l'Odi còsmic, la fosca ressonància, fins i tot la psicoanalítica, que mai sabran contra qui lluiten”. La narració es desenvolupa en la coneguda cartografia de la capital portenya. Així, l'escriptor transforma misterioses illes d'aventures clàssiques i tresors pirates en carrers, estacions de metro o camps de futbol.
Així, els protagonistes del relat hauran d'enfrontar-se a enemics molt més poderosos. Per a contrarestar aquesta amenaça de gota, l'escriptor va formar una llista coral de protagonistes amb la intenció d'explicar una idea concreta: l'única possibilitat de la humanitat és actuar conjuntament contra l'enemic. D'aquesta manera, se sumaran a la lluita éssers humans de diferents classes i caràcters, com a intel·lectuals, obrers, militars i joves irreverents. Els pensaments i actituds de llavors limiten el paper de les dones en la llar i en la família per a desenvolupar l'acció entorn dels homes. En conseqüència, l'escriptor forma un heroi col·lectiu, és a dir, el propi poble, per a contraposar-se a l'actitud dels superherois individualistes i liberals procedents dels EUA, i per a alertar, probablement, de l'ombra de l'opressió dictatorial que sofriria el poble argentí en un futur pròxim.
Blocs de text
Si ho comparem amb el còmic d'avui, L'Eternauta és una història que conté molts textos. En aquest sentit, la lectura pot ser laboriosa, però l'estructura de la història no mostra escletxes i l'escàs estil del dibuixant Solano López s'adapta perfectament a les pàgines cursives organitzades en tires. Però aquest saldo de textos és una marca de l'estil d'Osterheld, per sobre de totes les seves aficions i oficis, apassionat de la literatura –dibuixant, periodista, guionista, escriptor, geòleg i divulgador científic–. Així, més que del cinema de ciència-ficció de l'època, Them! ("Ells!") (Gordon Douglas, 1954) i Invasion of the Bodi Snatchers ("La invasió d'ultragorpús")(Don Siegel, 1956), Osterheld va beure més de la literatura. En conseqüència, el seu treball, juntament amb molts altres precursors, va ser fonamental perquè el còmic aconseguís el prestigi que mereixia i fos considerat d'alt gènere.
Al fil d'aquesta marcada tendència literària, és molt significatiu el que es relata en l'entrevista que Carlos Trillo i Guillermo Saccomanno van fer a Oesterheldi en el seu llibre Història de la historieta argentina ("Història del còmic argentí"), publicat en 1980:
Trill: Mai t'ha fet vergonya escriure còmics?
Oesterheld: No.
Trill: Li pregunto per la distribució habitual entre gèneres majors i menors.
Oesterheld: A l'inrevés. El còmic és un gran gènere. Perquè, amb quin criteri definim el que és gran o petit? Jo crec que objectivament relaciono el gran gènere amb una gran audiència. I jo tinc molta més audiència que Borges. Amb diferència, i estic segur que Borges també volia escriure guions, com molts escriptors argentins.
Saccomanno: Llavors no li tornem a preguntar pels guionistes.
Oesterheld: Els repeteixo. Jo a penes llegeixo còmic, jo llegeixo literatura. Llegeixo constantment. I si Borges saca una cosa, vaig i la compro. Aquestes són les meves fonts. El que s'ha dit no em fa sentir culpable, llegeixo bons autors: Stevenson des de la infància. O a Salga, li ho he dit.
Oesterheld: No.
Aquesta passió per la literatura es va convertir en el diari de navegació d'una odissea inoblidable. L'aventura de ciència-ficció que va anunciar la tragèdia d'un país, que es llegeix com una rebel·lió contra la dictadura. Història que voreja la reivindicació de l'aixecament popular.En
definitiva, i tornant a les paraules del pròleg Sustarain, “cal tornar sempre a l'Eternaute. Hi ha moltes raons literàries, moltes raons històriques, moltes lectures possibles”.