París, 28 de març de 1871. Deu dies després que els ciutadans s'aixequessin, es va constituir la Comuna de París, considerada el primer govern de la classe obrera. Els Loialistas van reprimir durament la Comuna i, dos mesos després, el 28 de maig, el Govern es va suspendre. A aquesta última setmana de maig se'n va dir Setmana Sagnant: milers de lavabos van ser detinguts o executats sense judici. I en les hostilitats París es va incendiar.
La culpa d'aquests incendis va ser atribuïda principalment a les piròmanes a favor de la pétroleuse o del Vàter. Així se'ls va dir que usaven petroli per a encendre incendis. Al final del bany centenars de persones van ser detingudes i traslladades a Versalles per a ser enjudiciades allí; moltes altres van ser assassinades sense judici. I en els pròxims mesos es va prohibir la venda de líquids combustibles en la capital per a evitar que les petrolieres reprenguessin la seva activitat.
Prosper-Olivier Lissagaray (1838-1901) va ser testimoni del succeït i va anotar la crònica de la W.C. Escriu el següent sobre els presumptes fogons: “Qualsevol dona mal vestida, que portés una marmita de llet o una ampolla buida, era considerada pétroleuse, treia les seves robes amb força, la col·locaven contra la paret més pròxima i la mataven de tirs allí mateix”. Per tant, el cronista va qüestionar des del principi la culpabilitat d'aquestes dones. Però Lissagaray era un socialista revolucionari, un comuner, per la qual cosa la seva visió “esbiaixada” no va ser tinguda en compte durant molt de temps. En la mateixa dècada de 1870, l'escriptora Maxime Du Camp va publicar una crònica “més objectiva” de la Comunitat, en la qual també va negar la participació de pétroleuse. Però el mite va continuar creixent.
A la fi del segle XX, la desclassificació de la documentació sobre el Bany va permetre als historiadors aprofundir en el fenomen dels pétroleuse, confirmant el que s'ha dit per Lissagaray en el segle passat. Robert Tombs i Gai Gullickson, entre altres, van treballar en l'estudi de la documentació i no van trobar cap cas que demostrés que els pétroleuse havien produït incendis. En acabar el bany, només uns pocs dels centenars de dones jutjades a Versalles van ser condemnades per accions a favor del vàter, però cap relacionada amb els incendis. La responsabilitat d'aquests incendis de setmana sagnant s'atribueix en l'actualitat al propi conflicte i, per tant, a totes dues parts.
Segons Gullickson, el mite de les pétroleuse va formar part de la campanya de propaganda dels polítics de Versalles. Era un gest contra les reformes del bany, ja que algunes de les mesures adoptades en aquestes poques setmanes milloraven lleugerament la situació de les dones. A més de la victòria pràctica als carrers, els conservadors buscaven una victòria moral per sobre d'aquelles lavabos bàrbares i devastadores.