Al costat d'Igone Mariezkurrena, tens a les teves mans el projecte de recollida de la violència contra les dones.
Sí, és cert. Igone és periodista i antropòloga, i jo soc fotògrafa. En 2018 comencem a reflexionar sobre el tema i de seguida comencem a treballar amb molta il·lusió. Aquest any vam agafar la motxilla i vam anar a Palestina. Després de dues setmanes, comencem a donar forma al projecte. El que allí vam veure, va viure i es va reunir ens va acompanyar. En 2019 vam estar a l'Índia. I enguany, abans que esclatés la pandèmia, vam estar als EUA, a Dakota del Sud amb els nadius.
Recollim les vivències de les dones que viuen situacions de conflicte i en les quals la dona continua sent la més oprimida i la més subjugada. És sabut que moltes de les opressions que sofrim les dones són invisibles i que si no afloren romandran així durant segles. En els mitjans de comunicació es publiquen moltes notícies, sobretot sobre els successos que porten a l'extrem la violència física. Nosaltres, en canvi, volem donar a conèixer la xarxa subjacent que no apareix a través del projecte. Moltes cultures continuen justificant la violència contra les dones. Violència directa a vegades i indirecta a vegades.
Com aconsegueix que una imatge reflecteixi l'opressió que sofreix una dona?
En aquest cas és molt difícil. Especialment quan parlem de tipus de violència invisibles. Per això combinem la foto amb el text perquè tot estigui ben explicat.
De la dona a la dona sorgeix la complicitat. La màgia que es crea és molt bonica. Al principi estàvem bastant espantats. De fet, treballem de dona a dona, però en aquest treball nosaltres treballem des d'una posició privilegiada, com a dones blanques i occidentals. No obstant això, hi ha alguna cosa que ens uneix i treballem així.
Exemples del treball realitzat fins ara?
El viatge a l'Índia va ser molt dur. Imagina't, vist des de fora es diu que és dur, però després de recórrer els carrers, és més dur. Cada dia vèiem desenes de realitats dures i crues, però a mi em va marcar especialment la prostitució. Vam estar en Ahmednagar, històricament conegut com a centre de prostitució, on hi ha molt de tràfic de persones. Vam conèixer a una dona. En el seu moment exercia la prostitució, però en l'actualitat es troba en l'altre costat del carrer, ajudant a prostitutes. Entrem amb ell en un bordell. El que vam veure és inimaginable. Viure així és veritablement dur.
A més, vam tenir l'oportunitat d'estar amb algunes dones agricultores. Estan sofrint i patint les conseqüències del canvi climàtic i de l'ús de productes químics. La terra s'està assecant. Molts homes no poden suportar la situació, se suïciden i la dona es queda sola en lloc de tirar-la endavant. I ja se sap que una dona difícilment podrà suïcidar-se deixant només als seus altres fills. Això és violència, invisible, i estem fent un treball per a visibilitzar-lo.
Una dona que sofreix aquest tipus de violències és capaç de mirar d'enfront de la cambra?
Sí, i també m'he sorprès molt amb això. Per a arribar a aquests llocs ens posem en contacte amb diverses ONG que coneixen bé la realitat local. Ens van donar poques esperances de treure fotos. Però fins ara, almenys, sempre hem pogut fer fotos. Es crea màgia. Les dones han d'explicar-ho. Per un moment, miren la cambra i reflecteixen d'un cop d'ull tota la dignitat del món. Donen la cara.
No heu acabat el projecte, us ha enxampat de ple la crisi sanitària. En quin punt esteu?
Volem anar a Àfrica al més aviat possible. Per mutilació genital i altres causes. Sabem que ens serà difícil, però nosaltres volem tractar el tema en tots els continents. És veritat que cada vegada hi ha més dones africanes refugiades entre nosaltres i que podem treballar amb elles. Però en la mesura que sigui possible, es tracta d'anar allí.
La violència contra les dones no és només una qüestió estrangera, no?
No, per descomptat. No necessitem anar a l'estranger per a viure, veure i patir la violència contra les dones. Desgraciadament, també a casa. Hem tingut temps per a pensar en el confinament; hem pogut fer alguns viatges a distància i ara estem mirant a casa. A casa sempre és més difícil. Un professor em va dir una vegada que el cirurgià mai opera amb el seu parent. Perquè nosaltres ara estem en això.
Quin tipus de suport teniu al cap?
Un llibre de fotos i testimoniatges. Fàcil de consumir, de mirar amb calma, amb calma. Mentrestant, hem realitzat publicacions en diversos mitjans de comunicació bascos. També ens agradaria fer una exposició de fotos i testimoniatges d'aquestes dones. Però l'objectiu final és el llibre.