1. L'escola ha de deixar de ser educadora, si s'entén el concepte en el sentit que se li dona en el medi rural. Com li vaig sentir dir en una taula rodona, el preocupa que a Itxaro Borda li hagi nomenat amb el verb educar el que se'ls ofereix als nens a l'escola, per la violència implícita que es necessita per a educar.
2n En el seu profund sentit (i real), l'educació duu a terme la poda en la personalitat del nen, sumant-se a la seva naturalesa, desvirtuant la seva pròpia capacitat de ser independent. L'escola que vulgui escapar a aquesta tendència de modelar nens i nenes, haurà de posar llibertat en el lloc de l'educació. Que no intenti modelar la naturalesa del nen o nena o adaptar-lo als nostres modes.
3. Per a això, ha d'erradicar d'arrel la directiva. Què els sembla un bon punt de partida per a una relació saludable el voler establir-se com a guia sobre una altra persona? Cal permetre que els nens i nenes siguin també els autors dels seus propis passos i prenguin les decisions corresponents a la seva pròpia vida.
4. Però per a deixar de ser directius, cal recuperar la confiança en els nens. Tranquil, perquè en el nen i la nena és natural l'impuls a l'aprenentatge i al creixement, perquè estan molt vius i l'aprenentatge no és més que una conseqüència natural del fet d'estar viu. Si ens trobem amb una terra adequada, la florida de tot el que la naturalesa ens ha programat no és més que qüestió de temps.
5. No ensenyar. Ensenya el que hi ha en tu, la qual cosa mestresses o el que saps, però no forcis a ningú a interioritzar-ho. En primer lloc, perquè la imposició sempre és una cosa lletja, però a més perquè l'aprenentatge no es pot imposar, perquè cadascun decideix el que aprèn o interioritza. Un aprenentatge que no parteix dels interessos personals mai és significatiu.
6. I llavors, quin serà el paper dels adults, si no han de ser mestres i facilitadors o conductors de nens? Doncs fer-se companys de viatge dels nens. Perquè encara que el camí sigui el de cada nen i nena, la nostra presència és imprescindible perquè els nens i nenes se sentin segurs, emocionals i físicament, perquè siguin acompanyats i acompanyades fins a aconseguir la plena maduresa.
7. No establir currículums per a tots. Hi haurà coses que tots aprendran, per exemple, escrivint o llegint, perquè pel fet de ser absolutament necessàries, en algun moment a tots se'ls ocorrerà el desig d'aprendre. D'altra banda, cada persona realitza la seva pròpia trajectòria de coneixement, sempre d'acord amb interessos i dots particulars. No tots tenim per què saber les mateixes coses.
8. Cal parar esment sobretot a la naturalesa de les relacions entre les persones que componen la comunitat escolar, mostrant implícitament una manera de posicionar-se en el món a través del seu funcionament. El model actual és una peça fonamental per a la supervivència d'un sistema autoritari, ja que ens introdueix en les entranyes la necessitat del conductor, que ens indicarà en tot moment què fer, com, quan i amb qui.
9. L'escola no ha d'homogeneïtzar als nens, ja que la singularitat de cada nen i nena és sagrada. Per això, no és aconsellable agrupar els nens i nenes per edats, ja que a més de ser artificial o artificial -les comunitats naturals estan compostes per persones de diferent edat- suposa la mateixa exigència per a tots els nens i nenes, potenciant la seva competitivitat i forçant inexorablement el ritme infantil.
10. L'escola que vol ser un bon amic dels nens haurà de reflexionar en profunditat sobre el que considera l'èxit escolar. Aquí i ara es diu l'obediència a les exigències d'un sistema molt controvertit. Saber adaptar-se als interessos d'una altra persona independentment dels seus, desenvolupant el perfil psicològic precís per a això. I això, per descomptat, no és innocu ni gratuït. La passivitat i la rebel·lia d'alguns nens no és més que una manera de resistir a un sistema que actua contra la seva pròpia existència.