Enguany celebra quaranta anys, les perles que el grup Itoiz va regalar a Euskal Herria. Es va gravar en 1978 en els estudis Bacchanales de Sant Joan de Llum, de la mà de la discogràfica recentment creada Xoxoa. Avui dia es troben diferents versions: Mikel Erentxun (Duncan Dhu) i Amaia Montero (L'Orella de Van Gogh) ho van ficar en un disc de Gaztea i EH Sukarra ens va oferir el seu amb els dits encongits. Però una vegada Joseba Irazoki va assaborir el sabor delicat de les paraules de Juan Carlos Pérez, en el marc de Loraldia, una nit en el Kafe Antzokia de Bilbao en la qual s'homenatjava a Itoiz. Allí sempre se senten al final de les festes, a punt de trencar-se les goles, els ressons de l'eresia Lau teilatu que esquinça la nit en les festes de qualsevol poble. En 2016, abans del partit Eibar-Athletic en San Mamés, el cor Societat Coral de Bilbao i quaranta mil persones em van fer una cançó d'afecte en un xiuxiueig.
Seria en Aiherra o en Garazi. Va arribar a Itoiz, a aquest Iparralde, per a presentar l'àlbum violeta del mateix nom que el grup. Sentim les quatre teulades i de seguida va entrar en els nostres cervells. No sé què teníem llavors per a sentir-nos tan desgraciats, demà em moriré entre la cervesa, la sidra i el kalimotxo que reivindicàvem la necessitat imperiosa de la felicitat que ens prometia el quintet de Mutriku i Ondarroa. La cançó havia de ser catàrtica, el taumaturgo, és a dir, una cosa curativa, la qual cosa en realitat necessitàvem. En el sud era la transició després de la mort de Franco, el moviment basc estava en dubte, uns abandonaven la lluita armada i altres es veien més afectats pels artefactes i els tirs. Ningú negarà que era una època de dubtes, i la promesa d'estar demà, felix, en aquestes condicions, com el greix, hagués anat a millor en la reflexió.
Aquí estem i
estic
content i segur
que el teu pare també; i quin
bé… com vaig dir la teva bufanda blanca?
Encara, –comprovat fa poc en el bar Abando amb motiu de l'Aste Nagusia de Bilbao–, n'hi ha prou que algú ens murmuri aquí, perquè gairebé tota la cançó es llisqui de sota la llengua, com si fos sempre nova com la font. Juan Carlos Perez, Jose Garate àlies Foisis Jauna, Jose Antonio Fernandez, Estanis Osinalde, Joseba Erkiaga flautan, German Ors, més tard conegut bateria Jimmy Arrabit i cap al final Jean Marie Ekay i Xabi Pery van formar el grup Itoiz. Cada músic va marcar amb el seu segell l'evolució d'Itoiz al llarg de deu anys. Van continuar amb el grup Indar Travis, fundat en 1974, passant d'animar els balls a difondre els sons del rock progressiu i simfònic relativament de moda llavors en les nostres ribes.
Juan Carlos Pérez (1958, Mutriku) va ser l'ànima i la ment del grup Itoiz. Va escriure la majoria de les lletres i melodies, però en els discos de debut es troba el nom del poeta lekeitiarra Joseba Alkalde, i més tard, el de José Mari Argoitia i Bernardo Atxaga, entre els autors de lletres. Lau Teilatu s'ha vessat íntegrament del donatiu de Pérez. Imaginem a uns joves buits que en una de les aletes de la costa basca tenen una nit tranquil·la, ficats al llit, amb quatre teulades en el límit dels seus ulls i en el centre de la lluna, un amb una guitarra a la mà i l'altre tocant el tambor, una flauta amb un aire en l'aire, els porros els uns als altres, els llavis arrodonits i tirant fum, simplement per a gaudir de la vida. La repetició trenca una mica aquesta suavitat de la imaginació, agrament, perquè aprenem que no són felices del tot, o almenys desitgen ser més feliços en el futur:
Quatre teulades amb la
lluna en el centre i
tu mirant
cap amunt, amb el teu
fum a les mans amb un toll… bufo!
Vindrà a mi i
tornarem a ser
feliços en les
festes de qualsevol poble.
No sabem qui és el teu al qual es refereix la cantant, si home o dona. Potser no importava. Es poden realitzar diferents lectures. I clar que s'han fet! En la cançó apareix un pare absent, i tu el personatge plora, cada oient pot ser, la llàgrima li lleva el color! El pare, presoner o fugitiu, no era més que un pas per a representar-lo.
Canti
de dolços
María Solt de Benito.
no
ploris blancs i
les llàgrimes et descolorían.
La perla Lau Teilatu no ha agafat arrugues. Aquí la tenim tan fresca com la sentim per primera vegada, impregnada d'una espècie de commovedora eternitat. Les noves generacions aprenen com si anessin contemporànies! La veritat és que, en aquest sentit, entra en la bassa de les cançons basques, poques paraules, totes elementals, a les quals ja no es pot canviar una sola sense donar el seu equilibri en un cercle viciós, perquè és una música atractiva que captiva de seguida als esperits. Ens va agafar i la generació continua caçant. No ha estat segon en el concurs de Millor Cançó Basca de l'any 2005 d'ETB, just per darrere de la Mort de Xalbador (1978), de Xabier Lete. Ens oblidem que aquestes cançons tenen autors i ja se'ns presenten com a populars en el franquisme.
María Solt, de Benito Lertxundi, arriba a un extrem de la línia per a clavar-se els cervells. Lau Teilatu marca una fita entre l'antiga generació de cantautors i els fans del pop-rock que vindrà. En la dècada dels 70 es va electrificar el cant basc gràcies a Anje Duhalde i Mixel Ducau, del grup Errobi i Niko Etxart. Així mateix, els cantants de folk d'Hegoalde es van tancar una mica en el món de l'acústic i artistes com Izukaitz o Haizea buscaven nous camins, intentant fusionar la música folk amb el rock simfònic. Procedeix d'aquest gresol d'Itoiz, el Sr. Foisis a la dreta del tauler i amb una presència sorprenent del so de la flauta.
Benito Lertxundi (1942, Orio) ha estat un dels grans noms del renaixement de la cançó basca, del grup Ez dok Amairu. A més d'oferir creacions pròpies com a quants queques, va beure valentament de la tradició suletina, encara que va portar una mica la pronunciació suletina que li agradava a alguns. La versió de Maria Solt es troba en l'àlbum de 1975 … i es titula Maita herria ''. Lertxundi va recollir les cobles del bertsolari miner i irònic d'Etxahun Barkoxe (1786-1862) i les va posar al dia amb un so airós. L'anciana Etxahun s'enamora de Maria Solt i Kastea, una parella estèril que espera un nen i s'enamora d'ella en un mardo d'edat. Quatre Teulades en espardenyes és una intersecció de segles, una important baula.
Felix, felix demà
tornarem a estar amb una mica
de xampany;
sense diners però les
estrelles estan amb nosaltres, tocant un piano.
En la dècada de 1980 la situació d'Euskal Herria era dura. Els grups de pista de bitlles, que es diria Rock Radical Basc, ja estaven sacsejant les taules a mode de punk. Denunciaven l'ambient general de repressió i violència policial, primer en castellà i, més aviat, també en basc. En aquells temps, com en molts altres camps, calia triar: Era un fanàtic d'Itoiz i, per tant, evitava la política o era un seguidor d'Hertzainak i cridava fins a deixar-la en pau a la nit, desitjant el lliure futur d'Euskal Herria.
En el programa Faktoria d'Euskadi Irratia, el 5 de maig de 2018, en esmentar Lau teilatu, Juan Carlos Pérez deia: m'ha fet sentir molt nua. És tan sincer, autèntic, tan adolescent… quaranta anys després, per a ell és una bona cançó, circular. Encara que condemnats a caminar sense diners, la cançó prometia el so d'un piano, una mica de xampany i una felicitat amistosa. No ho triem, i al capdavant de tot, aquestes quatre teulades ja són el símbol de l'ombra i la pau en les festes de qualsevol poble…