Des dels seus inicis, l'àrea de treball s'ha situat en el centre de l'acció de la coalició Govern espanyol: L'increment del Salari Mínim Interprofessional, la generalització dels expedients de regulació temporal d'ocupació per a fer front a l'estancament pandèmic de l'economia i, per descomptat, la reforma de les pensions i la “derogació/modernització” de la reforma laboral. Amb gran parsimònia i no sense enfrontament intern, sembla que la margarida va deshojándose per fi d'aquestes dues qüestions complicades per a les quals el final de 2021 està a punt d'acabar. Tant l'un com l'altre depenen directament de la cotilla imposada pel Semestre Europeu, condicionant la possibilitat dels fons Next Generation, Euskal Herria Capital Planto! Com denunciem des de la plataforma.
Al marge de la “derogació/modernització” de la reforma laboral, sembla que en l'àmbit de les pensions l'ànima més neoliberal del govern té un pes significatiu, encarnada pel ministre Escrivá, que té el seu origen en l'entorn corporatiu del BBVA. Així, després d'anunciar fa uns mesos la seva intenció de derogar el factor de sostenibilitat antipopular i nociu (el mecanisme de reducció de l'import de les pensions impulsades pel PP en la reforma de 2013, amb la finalitat de promoure, en última instància, plans privats sense dissimulació), el govern ha definit una eina que finalment el substituirà.
"Cada vegada serà més probable que no es donin números o que no hi hagi voluntat real que es donin números, guanyant definitivament la partida de pensions els enemics del públic i de la comunitat"
En part, aquesta decisió marca l'abast de la vocació transformadora del govern en un àmbit tan complex. Per quin complex? Per l'envelliment exponencial de societats com la basca, per la jubilació de la generació del baby boom, per la pressió cap al poder corporatiu i la privatització de subjectes com la Unió Europea, etc. Per això, es tracta d'un marc que requereix l'aplicació de mirades emancipadores de llarg abast, referides a la concepció comunitària i social del treball. En cas contrari, cada vegada serà més probable que no es lliurin els números o que no existeixi una voluntat real de donar-los, guanyant definitivament la partida de pensions els enemics del públic i de la comunitat.
En aquest context, s'ha decidit crear un “mecanisme d'equitat intergeneracional”. Aquest mecanisme suposa un increment del 0,6% en les cotitzacions d'empreses i treballadors, amb l'objectiu de tornar a complir la “guardiola de les pensions”. Així mateix, el ministre va proposar fixar un horitzó a mitjà termini per a revisar el sistema; plantejant retallades sobre les pensions futures, si en aquest termini la sostenibilitat no estigués encara garantida. Sectors que se situen a l'esquerra del PSOE han considerat l'acord un pas endavant: en definitiva, suposaria deixar de costat la perspectiva de retallada de les pensions, a favor de mesures que posen èmfasis en la pujada de la recaptació. Sent això cert en part (sempre a l'espera de la concreció dels acords amb Brussel·les, que semblen anar en sentit contrari, en la mesura en què es tracta d'ampliar en 10 anys el termini de càlcul de les pensions), pensem que no és suficient. Estem davant una proposta clarament orientada a retardar el problema cap a escenaris futurs, sense trencar d'arrel amb la governança hegemònica en matèria de pensions. I, per descomptat, dona l'esquena a la inevitable ampliació de mirades que aquest marc requereix, impulsades des de perspectives emancipadores i transformadores.
En l'informe Treballs emancipats enfront de l'ofensiva capitalista publicat en OMAL en 2020, posàvem sobre la taula paràmetres, apostes i mesures concretes per a alimentar una nova visió del treball. Criteris que se centren en donar una solució democràtica i igualitària a les necessitats socials i comunitàries enfront de lògiques sistèmiques de dominació, alienació i mercantilització. En concret, proposem aquí la desmercantilización i col·lectivització de la satisfacció de les necessitats socials, la deslaboralización de l'accés als drets i la reordenació, redistribució i valoració dels treballs socialment necessaris des de perspectives antagòniques als criteris que ens imposa el capitalisme patriarcal i colonial.
La redistribució dels treballs pot plasmar-se en moltes mesures concretes, sent una de les més significatives la reducció del temps de treball sense baixada salarial, sens dubte. En el cas que ens ocupa, això significa apostar per la reducció de l'edat de jubilació, sense que això suposi una disminució de la quantia de les prestacions percebudes. Per part del ministre Escrivá no hem escoltat res en aquest sentit, ni tan sols per a fer marxa enrere a la pujada de 67 anys imposada per la reforma del pàg. Per contra, tenint en compte altres declaracions prèvies, la ministra promou una cultura d'ocupació que pot prolongar-se fins als 75 anys.
"La redistribució dels treballs es pot materialitzar en moltes mesures concretes, sent una de les més significatives la reducció del temps de treball sense baixada salarial"
Al mateix temps, la deslaboralización de l'accés als drets i la superació de la “dictadura salarial” exigiria blindar el sistema públic de pensions i reforçar la seva dimensió no contributiva. La proposta d'Escrivá no fa un pas ferma en aquest sentit. És cert que aposta per incrementar la recaptació, rebutjant de moment la reducció directa de les pensions. Però el mecanisme de revisió periòdica plantejat obre la porta a futures retallades i lògiques de privatització que, a mitjà termini, s'imposaran amb total certesa si no es prenen mesures contundents i audaces. L'última proposta de la ministra, la de crear un fons d'estalvi voluntari paral·lel que actués com a complement de les pensions, no és més que una prova palpable del que aquest escenari està sobre la taula.
A més, l'increment de les cotitzacions dels treballadors, a més de suposar una devaluació salarial (màximament en un context d'inflació fora de control), suposa un reforçament de la lògica contributiva contributiva del sistema de pensions, quan l'ampliació del paper i la presència de la dimensió no contributiva és més necessària que mai, sobre la base d'una fiscalitat progressiva que grava el capital i el patrimoni. En aquest sentit, només a través de la millora de les condicions laborals de la classe treballadora i la sortida d'una estreta perspectiva de la dimensió contributiva (sobretot en el cas de moltes dones que no han tingut ocupació formal al llarg de la seva vida, que ara depenen de pensions de viduïtat insuficients per a dur a terme una vida digna), podrem fer front a aquest repte de futur.
En definitiva, enfront dels missatges contradictoris de la proposta institucional, hem de situar en el centre una agenda popular atrevida i ambiciosa: aterrada en el marc basc de les relacions laborals i de la lluita de classes, que combina el descens de l'edat de jubilació sense retallar prestacions amb una fiscalitat realment progressiva, i que visibilitzi el debat més ampli sobre les tasques socialment necessàries que es realitzen dins i fora del mercat. Les mobilitzacions que es duran a terme l'1 de desembre en Hego Euskal Herria seran un espai immillorable per a defensar aquesta agenda popular. Grans reptes, grans respostes. Perquè ja no podem témer la indignació dels qui mouen els fils del poder.